ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 522/248/20
провадження № 61-14066св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси»,
особа, яка не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_9 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., Лозко Ю. П., Коновалової В. А.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (кожен окремо) звернулися до суду з позовом до КП «Теплопостачання міста Одеси» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та скасування наказів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі працювали в КП «Теплопостачання міста Одеси». 31 липня 2019 року підприємством видано наказ № 125 про затвердження структури та штатного розпису КП «Теплопостачання міста Одеси» з 01 серпня 2019 року. Наказом № 711-К від 30 серпня 2019 року їх було попереджено про можливе звільнення з 02 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників підприємства. 02 грудня 2019 року наказом № 1025-К позивачів було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Позивачі вважали своє звільнення незаконним, оскільки штатний розпис введено в дію підприємством з 01 серпня 2019 року, а дата вивільнення працівників, посади яких виведено зі штатного розпису, - 02 грудня 2019 року, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Дата введення штатного розпису в новій редакції в частині ліквідації структурних підрозділів та виведення зі штатного розпису певних посад має бути такою, щоб підприємство відповідно до вимог статей 32, 49-2 КзПП України попередило працівників про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та зміну істотних умов праці не пізніше, ніж за два місяці. Таким чином, починаючи з 01 серпня 2019 року до дня звільнення 02 грудня 2019 року, позивачі працювали та отримували заробітну плату на посадах, яких вже не було в «діючому» штатному розписі підприємства.
02 вересня 2019 року позивачам було надано список вакансій КП «Теплопостачання міста Одеси» станом на 02 вересня 2019 року, однак цей список вакансій був неповним та не відповідав штатному розпису, який введено в дію з 01 серпня 2019 року, оскільки в новому штатному розписі передбачено ряд посад, на які позивачі могли претендувати, однак такі посади позивачам не пропонувалися. Відповідач не запропонував їм іншу роботу відповідно до вакансій та посад, на які у період часу з 02 вересня 2019 року по 02 грудня 2019 року були прийняті нові працівники, чим порушено переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року об`єднано в одне провадження справу № 522/248/20 за позовом ОСОБА_10 , справу № 522/252/20 за позовом ОСОБА_2 , справу № 522/261/20 за позовом ОСОБА_3 , справу № 522/259/20 за позовом ОСОБА_6 , справу № 522/251/20 за позовом ОСОБА_4 , справу № 522/255/20 за позовом ОСОБА_8 , справу № 522/257/20 за позовом ОСОБА_5 . Присвоєно об`єднаній справі номер № 522/248/20 (провадження № 2/522/70/20).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження справу № 522/249/20 за позовом ОСОБА_7 з цивільною справою №522/248/20.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задоволено частково.
Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника служби теплозбуту з питань контролю за тепловим господарством в КП «Теплопостачання міста Одеси. Стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року до 24 вересня 2020 року у розмірі 182 086,94 грн.
Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади старшого інспектора служби внутрішньої безпеки в КП «Теплопостачання міста Одеси». Стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року до 17 січня 2020 року у розмірі 14 714,15 грн.
Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника служби внутрішньої безпеки в КП «Теплопостачання міста Одеси». Стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року до 06 березня 2020 року у розмірі 42 593,10 грн.
Визнано звільнення ОСОБА_4 з посади заступника директора з загальних питань в КП «Теплопостачання міста Одеси» незаконним. Стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року до 08 травня 2020 року у розмірі 12 5581,32 грн.
Визнано звільнення ОСОБА_5 з посади заступника директора з комерційних питань в КП «Теплопостачання міста Одеси» незаконним. Стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси» на користь ОСОБА_5 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року до 14 квітня 2020 року у розмірі 108 509, 40 грн. 
Визнано звільнення ОСОБА_7 з посади заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення в КП «Теплопостачання міста Одеси» незаконним. Стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси» на користь ОСОБА_7 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року до 07 травня 2020 року у розмірі 64 476,06 грн.
Визнано звільнення ОСОБА_8 з посади заступника начальника служби внутрішньої безпеки в КП «Теплопостачання міста Одеси» незаконним. Стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси» на користь ОСОБА_8 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року до 02 грудня 2020 року у розмірі 181 026,22 грн.
Визнано звільнення ОСОБА_6 з посади заступника директора з загальних питань в КП «Теплопостачання міста Одеси» незаконним. Стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси» на користь ОСОБА_6 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року до 02 грудня 2020 року у розмірі 315 519,55 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати на користь позивачів за час вимушеного прогулу за один місяць.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Тож, одночасно з попередженням про звільнення за скороченням штату роботодавець повинен запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, що не було зроблено з огляду на списки наданих вакансій та наказів при прийняття на роботу інших осіб, тому позовні вимоги щодо визнання звільнень позивачів незаконними з цих підстав підлягають задоволенню. Суд прийшов до висновку щодо обґрунтованості зазначених сум середнього заробітку та враховуючи ті обставини, що судом визнано звільнення позивачів незаконними, наявні підстави щодо стягнення відповідних сум на користь позивачів. Разом з тим зазначені кошти підлягають до стягнення з обов`язковим утриманням з них податків та інших обов`язкових платежів.
Відмовляючи у задоволенні інших вимог, суд виходить з того, що вимоги про скасування наказів № 125 від 31 липня 2019 року про затвердження структури та штатного розпису КП «Теплопостачання міста Одеси» з 01 серпня 2019 року, № 711-К від 30 серпня 2019 року про скорочення штату працівників підприємства є недоведеними та зазначеними вимогами щодо скасування наказів позивачі фактично здійснюють втручання в господарську діяльність, що є не припустимим.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_9 задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до КП «Теплопостачання міста Одеси» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та скасування наказів відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_9 зазначав, що КП «Теплопостачання Одеси» звернулися до суду із позовом до нього про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників (цивільна справа № 947/34890/23), на підтвердження чого долучив до апеляційної скарги копію позовної заяви. Зі змісту вказаної позовної заяви вбачається, що вимоги про стягнення з ОСОБА_9 шкоди у розмірі 1 260 098,47 грн пов`язані із ухваленням рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року, на підставі якого було стягнуто з КП «Теплопостачання Одеси» на користь незаконно звільнених працівників 1 034 506,74 грн. З огляду на це, КП «Теплопостачання Одеси» вважає, що особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що неодноразово зазначалось Верховним Судом. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2024 року зупинено провадження у справі № 947/34890/23 за позовом КП «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди до набрання законної сили рішенням у цій справі. За встановлених обставин колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року безпосередньо стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_9 , який не був залучений до участі у справі під час її розгляду судом першої інстанції, а отже має право на апеляційне оскарження цього рішення.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що роботодавець не запропонував позивачам всі вакантні посади (іншу роботу) на тому ж підприємстві. Належних і допустимих доказів того, що відповідні вакансії протягом дії попередження позивачів про наступне вивільнення працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України пропонувалися позивачам і що вони відмовилися від таких посад матеріали справи не містять. Посилання ОСОБА_9 про дотримання порядку вивільнення працівників, посади яких скорочувалися, не знайшли свого підтвердження. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується із аргументами скаржника щодо пропуску позивачами строку на звернення до суду із відповідними позовами. Наказ про звільнення позивачів виданий 02 грудня 2019 року, тобто, місячний строк рахується з наступного дня - 03 грудня 2019 року, та закінчується 02 січня 2020 року (вівторок). Натомість, з позовами позивачі звернулися до суду 03 січня 2020 року, направивши позовні заяви кур`єрською службою доставки, тобто з пропуском (на 1 день) строку на звернення до суду із відповідним позовом. Клопотання про поновлення строку звернення до суду із позовом відсутні, про поважність причин пропуску такого строку позивачами не заявлялося. Будь-яких інших причин поважності пропуску строку для звернення до суду про вирішення трудових спорів позивачі не зазначили. За таких обставин підстав для поновлення позивачам пропущеного строку для звернення до суду не вбачається, що є окремою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
Аргументи учасників справи
10 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року, у якій просив оскаржену постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що наказ про звільнення позивачів виданий 02 грудня 2019 року, тобто місячний строк рахується з наступного дня - 03 грудня 2019 року. Враховуючи приписи статті 241-1 КЗпП України та статей 253-254 ЦК України, місячний строк звернення з позовною заявою до суду закінчується 03 січня 2020 року, тобто у відповідне число останнього місяця строку. Тому позов було подано в строки, встановлені законодавством.
Апеляційним судом безпідставно поновлено ОСОБА_9 строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року та безпідставно відкрито апеляційне провадження. На час звернення особи, що не брала участі у справі, - ОСОБА_9 до апеляційного суду, рішення суду першої інстанції вже набрало законної сили (16 квітня 2021 року) та було повністю виконане. 
Підставою звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою ОСОБА_9 зазначав наявність в провадженні Київського районного суду м. Одеси справи № 947/34890/23 за позовом КП «Теплопостачання м. Одеси» до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди, завданої комунальному підприємству внаслідок незаконного звільнення працівників. Рішення про стягнення з ОСОБА_9 шкоди на користь КП «Теплопостачання м. Одеси» у зазначеній справі відсутнє, його вина як службової особи не встановлена. При цьому трудовий спір - це неврегульовані переговорами розбіжності між працівником та роботодавцем щодо застосування трудового законодавства чи умов праці. ОСОБА_9 як керівник КП «Теплопостачання м. Одеси» не повинен був залучатися до справи з розгляду трудового спору, адже при вирішенні судом цього спору його права, інтереси чи обов`язки не зачіпаються. Цей спір виник між ним як незаконно звільненим працівником та роботодавцем. В апеляційній скарзі ОСОБА_9 не навів будь-якого обґрунтування того, яке ж його право, інтерес або обов`язок порушує оскаржуване рішення суду першої інстанції, а отже апеляційне провадження за зазначеною апеляційною скаргою мало бути закритим. Одеський апеляційний суд скасував законне, обґрунтоване та виконане рішення суду від 17 березня 2021 року (більше ніж через 4 роки) за формальною підставою - нібито пропуск позивачем строку на звернення до суду з позовною заявою про вирішення трудового спору.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 23 серпня 2023 року у справі № 707/3085/21, від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України)).
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Щодо доводів касаційної скарги про поновлення строку на апеляційне оскарження
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, зокрема на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (частина друга статті 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків, зокрема, подання апеляційної скарги особою, не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження 
№ 61-41547сво18) зроблено висновок, що «суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження 
№ 61-14230сво18) зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких уважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідне клопотання, з урахуванням отримання представником ОСОБА_2 копії рішення 20 липня 2020 року, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції».
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
Аналіз матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що:
26 грудня 2023 року ОСОБА_9 , який не був учасником справи, але вважав, що суд вирішив питання про його права та інтереси, подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року. Вказував, що 27 листопада 2023 року він отримав позовну заяву КП «Теплопостачання міста Одеси» до нього про відшкодування шкоди, завданої комунальному підприємству внаслідок незаконного звільнення та ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року про відкриття провадження у справі № 947/34890/23 за вказаним позовом. Підставою для звернення підприємства з відповідним позовом до нього є рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року, яке було виконано. В апеляційній скарзі скаржник заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення з посиланням на поважні причини його пропуску, оскільки він не був учасником справи, дізнався про існування рішення лише 27 листопада 2023 року та в межах тридцяти днів звернувся з апеляційною скаргою;
апеляційний суд встановив, що ОСОБА_9 не брав участі у справі, врахував доводи його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, право на доступ до правосуддя, тому вважав можливим визнати причину пропуску строку на апеляційне оскарження поважною та поновити цей строк.
За таких обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду про поновлення ОСОБА_9 строку на апеляційне оскарження є необґрунтованим.
Щодо доводів касаційної скарги по суті 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України). 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження 
№ 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) вказано, що «особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків». 
Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (абзац 1 частини першої статті 92 ЦК України).
Директор юридичної особи у разі вчинення правочину юридичною особою виступає в такому разі не як фізична особа, а як орган юридичної особи, тобто є її частиною. Тобто виступ в обороті від імені юридичної особи здійснюється, як правило, її виконавчим органом. При цьому виконавчий орган (наприклад, керівник колегіального виконавчого органу) діє не від свого імені, а від імені юридичної особи (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 16 лютого 2022 року в справі № 554/7761/20 та від 29 березня 2023 року в справі № 592/5841/22).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті». 
У справі, що переглядається:
за наслідками розгляду позовів ОСОБА_1 та інших працівників КП «Теплопостачання міста Одеси» рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року визнано незаконним їх звільнення з посад та стягнуто з КП «Теплопостачання міста Одеси» на їх користь заробітну плату за час вимушеного прогулу;
особа, яка не була залучена до участі у справі, - ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення в якій вказував, що КП «Теплопостачання Одеси» вважає, що він як особа, яка видала наказ про звільнення ( ОСОБА_9 з 02 серпня 2019 року по 16 грудня 2019 року перебував на посаді виконуючого обов`язків директора КП «Теплопостачання Одеси»), несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу. КП «Теплопостачання міста Одеси» звернулося до нього з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення (справа № 947/34890/23). Підставою для звернення з відповідним позовом є рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року, яке було виконано. За таких обставин вважав, що внаслідок ухвалення цього рішення порушуються його права та інтереси; 
апеляційний суд вважав наведені доводи заявника обґрунтованими, оскільки службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року безпосередньо стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_9 , який не був залучений до участі у справі під час її розгляду судом першої інстанції;
апеляційний суд не врахував, що предметом спору у справі є вимоги працівників до КП «Теплопостачання міста Одеси», пов`язані з порушенням їх трудових прав в межах трудових відносин (трудового договору) між ними та відповідачем. Директор юридичної особи при прийнятті рішень, вчинення правочинів від імені юридичної особи виступає як її орган, тобто є її частиною, діє не від свого імені, а від імені юридичної особи. При виникненні спору щодо такого рішення або правочину директор (інший виконавчий орган) юридичної особи не є учасником цих спірних правовідносин як фізична особа. Тому судовим рішенням за таким спором не можуть вирішуватися питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки директора відповідної юридичної особи;
наявність ініційованого КП «Теплопостачання міста Одеси» спору за вимогами до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди також не є підставою для висновку про те, що оскарженим рішенням вирішено питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, оскільки судове рішення не може бути використане проти особи, яка не брала участі у справі. Тобто оскаржене судове рішення не має преюдиційного значення у наведеній справі для ОСОБА_9 , а особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку.
За таких обставин висновок апеляційного суду, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 рокує рішенням про права, інтереси або обов`язки ОСОБА_9 , а тому він належить до кола осіб, які мають право апеляційного оскарження рішення суду в цій частині, є помилковим.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року скасувати.
Справу № 522/248/20 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко