Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року Справа№200/4844/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку в спрощеному позовному провадженні адміністративну справу 

за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Єнокян Катерину Леонідівну, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не застосування при обчисленні та виплаті позивачу грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) та матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових потреб за періоди служби, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 26 січня 2021 року по 20 травня 2023 року показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет України станом на 1 січня 2021 року, 1 січня 2022 року, на 1 січня 2023 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошове забезпечення, матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових потреб, а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди служби: з 26 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет України станом на 1 січня 2021 року; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет України станом на 1 січня 2022 року; з 1 січня 2023 року по 20 травня 2023 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет України станом на 1 січня 2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, - з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальниць кого складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Ухвалою суду від 7 липня 2025 року відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); запропоновано відповідачу надати суду відзив на позов та докази на підтвердження зазначеного у відзиві; зобов`язано відповідача надати суду додаткові докази.
1 серпня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив.
5 серпня 2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов та додаткові докази по справі.
Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року адміністративний позов позивача залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду клопотання про поновлення строку звернення до суду із даним позовом в частині позовних вимог щодо грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 20 травня 2023 року та докази на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.
Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року адміністративний позов позивача в частині позовних вимог про, які стосуються періоду з 19 липня 2022 року по 20 травня 2023 року залишено без розгляду.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року залишено без змін.
Отже, в межах даної справи розглядаються позовні вимоги позивача про:
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 (надалі – в/ч НОМЕР_1 ), яка виразилась у не застосуванні при обчисленні та виплаті позивачу грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) та матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових потреб за періоди служби, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 26 січня 2021 року по 18 липня 2022 року показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет України станом на 1 січня 2021 року, 1 січня 2022 року;
- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових потреб, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за періоди служби: з 26 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет України станом на 1 січня 2021 року; з 1 січня 2022 року по 18 липня 2022 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет України станом на 1 січня 2022 року; шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальниць кого складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 5 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженими відповідними законами, дія воєнного стану неодноразово продовжувалась та станом на час розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено наступне.
ОСОБА_1 у період з 26 січня 2021 року по 8 грудня 2023 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .
В порушення норм чинного законодавства за вказаний період проходження служби грошове забезпечення позивачу виплачувалося не в повному обсязі - з урахуванням прожиткового мінімуму взятого станом на 1 січня 2018 року замість врахуванням прожиткового мінімуму станом на 1 січня відповідного (2021, 2022, 2023) року, а оскільки надбавка за особливості проходження військової служби, премії, надбавка за вислугу років розраховувалися відповідно до посадового окладу, розрахованого всупереч законодавству України, дані виплати також були нараховані та виплачені позивачу не в повному обсязі.
З метою перевірки повноти та правильності нарахування належного позивачу грошового забезпечення представником позивача було направлено заяву до в/ч НОМЕР_1 , якою було витребувано інформацію щодо розміру розрахункової величини, із врахуванням якої було розраховано посадовий оклад ОСОБА_1 станом на 2021, 2022, 2023 роки.
Отримавши відповідь відповідача та додані до неї документи, ОСОБА_1 дізнався про те, що в порушення норм чинного законодавства за період проходження ним служби з 26 січня 2021 року по 20 травня 2023 року грошове забезпечення виплачувалося йому не в повному обсязі - з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого станом на 1 січня 2018 року.
Позивач вважає протиправним не здійснення відповідачем нарахування йому грошового забезпечення за спірний період з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 1 січня 2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 1 січня 2022 року (відповідно) та просить позов задовольнити (а.с. 1-6). 

У відзиві на позов в/ч НОМЕР_1 заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, обґрунтовуючи заперечення наступним.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 260 від 7 червня 2018 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197.
Відповідно до п. 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України. 
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (надалі - Постанова № 704), якою затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, додаткові види грошового забезпечення та розміри надбавки за вислугу років, у тому числі військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (набрала чинності з 1 березня 2018 року).
Відповідно до п. 4 зазначеної постанови (в редакції, яка діяла станом на час проходження позивачем служби) розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
З огляду на офіційний текст Постанови № 704, який розміщений на сайті Верховної Ради України (https://zakon.rada.gov.ua/) зазначена редакція п. 4 є чинною і не містить вказівок щодо його скасування. 
Оскільки відповідач входить до структури Міністерства оборони України, він зобов`язаний діяти у спосіб, що встановлений, зокрема, і відомчими нормативно-правовими актами, які були діючими на момент виникнення спірних правовідносин.
Твердження позивача про те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим особам», яка набрала чинності 24 лютого 2018 року (надалі - Постанова № 103), якою були внесені зміни до п. 4 Постанови № 704, у зв`язку із чим діє редакція п. 4 Постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін - є хибними, так як правова норма не відновила свої дії і чинною не є.
Так, пунктом 32 постанови Кабінету Міністрів України віл 6 вересня 2005 року № 870 «Про затвердження Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України», встановлено, що визнання таким, що втратив чинність, акта Кабінету Міністрів України чи його скасування не поновлює дію актів, які визнані ним такими, що втратили чинність, чи які скасовані таким актом. 
Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с. 41-47).

У відповіді на відзив представник позивача наполягає на тому, що з 29 січня 2020 року (з дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18) діє редакція п. 4 Постанови № 704, яка існувала до внесення зазначених змін.
Відтак, починаючи з 29 січня 2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються, як правило, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року.
Посилається на правову позицією Верховного Суду, викладену у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21.
Представник позивача зазначає, що відповідачем у відзиві на позов не було спростовано доводи сторони позивача, викладені у позовній заяві, не надано жодних доказів правомірності його бездіяльності, тому наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог (а.с. 35-38).

Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 ст. 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне.
Позивач, ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ), є громадянином України, паспорт № НОМЕР_2 від 12 листопада 2019 року; РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 18 травня 2016 року (а.с. 8-10).
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 (надалі – відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , є суб`єктом владних повноважень та належним відповідачем у справі (а.с. 42).
Як встановлено судом, відповідно до військового квитка серії НОМЕР_6 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , позивач з 26 січня 2021 року по 8 грудня 2023 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 (а.с. 11-12).
Наказом (по стройовій частині) командира в/ч НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_2 , від 26 січня 2021 року № 17 солдата ОСОБА_1 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначеного наказом командира НОМЕР_7 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 26 січня 2021 року № 27-рс на посаду водія 3 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону, відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який уклав контракт строком на 3 (три) роки з 26 січня 2021 року по 25 січня 2024 року, встановлено/наказано: з 26 січня 2021 року зарахувати до списків особового складу в/ч та всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 27 січня 2021 року і вважати таким, що з 26 січня 2021 року прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2820,00 грн на місяць, шпк «солдат», ВОС– 790037А (а.с. 61).
Наказом (по стройовій частині) командира в/ч НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_3 , від 8 грудня 2023 року № 961 встановлено/наказано: вважати таким, що вибув з пункту постійної дислокації: солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , колишнього стрільця 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти НОМЕР_8 мотопіхотного батальйону, призначеного наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 28 квітня 2023 року № 118-рс на посаду стрільця-помічника гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони другого відділу Харківської області; вважати таким, що здав справи та посаду 8 грудня 2023 року та вибув до нового місця служби. Також зазначеним наказом встановлено: не виплачувати щомісячну премію в максимальному розмірі 523% від встановленого окладу відповідно до наказу Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260, рішення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Міністра оборони України від 1 лютого 2023 року № 2683/з, за період з 1 по 7 грудня 2023 року; не виплачувати надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавку за вислугу років, передбачених наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260, рішення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Міністра оборони України від 1 лютого 2023 року № 2683/з, за період з 1 по 7 грудня 2023 року. […] Щорічна основна відпустка за 2022 рік використана в кількості 5 діб. Щорічна основна відпустка за 2023 рік не використана. Відпустка за сімейними обставинами за 2023 рік зі збереженням забезпечення не надавалась. Грошова допомога для оздоровлення за 2023 рік не виплачувалась. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік в розмірі місячного грошового забезпечення не виплачувалась. Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки не виплачувалась, відпустка (як учасника бойових дій) не використовувалась за наступні роки: 2021 рік – 14 діб, 2022 рік – 14 діб. […] Вислуга років станом на 8 грудня 2023 року становить: загальна 5 років 7 місяців 6 днів, пільгова 1 рік 3 місяці 0 днів, 4 роки 4 місяці 6 днів (а.с. 60).
За поясненням відповідача, при розрахунку грошового забезпечення позивача у спірний період застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений станом на 1 січня 2018 року (а.с. 42-47).
Наведене підтверджується розрахунковими листами (табельний номер 132000) та картками особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 від 18 червня 2025 року № 4942/ФЕС, № 4930/ФЕС, № 1929/ФЕС, № 4928/ФЕС за спірний період (а.с. 15-18, 56-59).
1 травня 2025 року представник позивача звернулась до в/ч НОМЕР_1 із заявою щодо здійснення перерахунку грошового забезпечення позивача та розміру допомоги на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у разі їх виплати за період служби: з 26 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на 1 січня 2021 року; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на 1 січня 2022 року; з 1 січня 2023 року по 20 травня 2023 року - із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на 1 січня 2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів (а.с. 13, 19).
Листом від 18 червня 2025 року (вих. № 4943/ФЕС) в/ч НОМЕР_1 повідомила представнику позивача, що оскільки в/ч є бюджетною організацією, матеріальні цінності якої перебувають у державній власності, а тому джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям є Державний бюджет України. Грошове забезпечення, в тому числі основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення, премія, вихідна допомога при звільненні, індексація грошових доходів, компенсація за невикористані дні основної та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Отже, нарахування вищевказаних видів грошового забезпечення було здійснено у відповідності до п. 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови № 103) з розміром розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 1 січня 2018 року, відповідно до телеграми Міністра оборони України від 14 січня 2020 року № 248/291 продовжено дію рішень МОУ по виплаті грошового забезпечення від 5 квітня 2018 року № 6021/з, від 18 червня 2018 року № 2704/з/37, від 23 травня 2019 року № 1685/з/81, від 27 травня 2019 року № 5763/з/3, від 4 червня 2019 року № 1685/з/84, від 11 жовтня 2019 року № 1685/з/144 […] (а.с. 19).
В матеріалах справи наявна копія скарги представника позивача від 13 червня 2025 року, адресована Міністерству оборони України, щодо вжиття заходів стосовно надання повної офіційної відповіді, запитуваної інформації та документів від в/ч НОМЕР_1 згідно із заявою про перерахунок грошового забезпечення від 1 травня 2025 року (а.с. 14).
Доказів направлення зазначеної скарги адресату (Міноборони) матеріали справи не містять.
Будучи не згодним із тим, що при нарахуванні йому грошового забезпечення за період з 26 січня 2021 року по 20 травня 2023 року (включно) відповідачем не враховувався в якості розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2021 року, 1 січня 2022 року, 1 січня 2023 року, позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із даним позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (надалі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ст.ст. 1 - 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військово-службовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 ст. 9 Закону № 2011-XII визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 7 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, в редакції, чинній протягом спірних правовідносин (надалі - Порядок № 260), грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту).
Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 704, якою затверджено, в тому числі, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (додаток 1), а також схема тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (додаток 14).
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Згідно із п. 4 Постанови № 704 (в первісній редакції) розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, в тому числі й до Постанови № 704, пункт 4 якої викладено в такій редакції:
"4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".
При цьому зміст приміток до додатків 1 та 14 Постанови № 704 змін не зазнав.
Отже, з 24 лютого 2018 року було змінено розрахункову величину, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, а саме - замість «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року)» передбачено використання «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року по справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
Відтак, зміни до п. 4 Постанови № 704, внесені пунктом 6 Постанови № 103, з 29 січня 2020 року не підлягають застосуванню.
Таким чином, відповідно до п. 4 Постанови № 704 в редакції, яка діяла до внесення змін пунктом 6 Постанови № 103, та вимог п. 1 Приміток до додатку 1 та Примітки до додатку 14 до Постанови № 704, розміри посадового окладу та окладу за військовими (спеціальними) званнями з 29 січня 2020 року мають визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Верховний Суд у постановах від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21, від 15 червня 2023 року у справі № 380/13603/21, від 5 червня 2024 року у справі № 420/18318/23, від 30 квітня 2025 року у справі № 620/9741/24 та інших, виснував, що оскільки зміни, внесені Постановою № 103, зокрема, до п. 4 Постанови № 704, визнані у судовому порядку нечинними, то з 29 січня 2020 року діє редакція п. 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін і в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року», а не «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 року».
У постанові від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21 Верховний Суд, зокрема, сформулював наступні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах: (1) з 1 січня 2020 року положення п. 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
(2) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування п. 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через збільшення на відповідний рік);
(3) встановлене положеннями п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи наведене, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині неправомірності нарахування та виплати відповідачем у період з 26 січня 2021 року по 18 липня 2022 року (включно) грошового забезпечення, розрахованого із врахуванням в якості розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року замість застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом 1 січня 2021 року, 1 січня 2022 року, встановлених відповідними законами.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX установлено з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 2 грудня 2021 року № 1928-IX установлено з 1 січня 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2481,00 грн.
Саме наведені розміри прожиткового мінімуму на відповідний рік (2021, 2022) мали бути застосовані відповідачем при розрахунку розміру грошового забезпечення позивача у період з 26 січня 2021 року по 18 липня 2022 року (включно).
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошове забезпечення, матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових потреб, а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди служби: з 26 січня 2021 року по 18 липня 2022 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України про Державний бюджет України на 2021 та на 2022 роки станом на 1 січня відповідного року (2021, 2022), шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум, - та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
- суд виходить з такого.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: […] 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […] 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, […] від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
В постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення «ефективного правосуддя» та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Як зазначено у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, від 8 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача при здійсненні нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення на виконання даного рішення здійснити компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, - суд зазначає наступне.
Відповідно до пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку на доходи фізичних осіб.
В силу положень п.п. 163.1.1, 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидентів є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, серед іншого, включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), що передбачено пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України.
Пунктом 167.1 ст. 167 ПК України встановлено, що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у п.п. 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу.
Згідно з п. 168.5 ст.165 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, […], а у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Відповідно до п. 1 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (надалі - Порядок № 44), цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, […] у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, […], а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пунктом 3 Порядку № 44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, […] за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Відповідно до п. 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Пунктом 5 Порядку № 44 установлено, що грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
У постанові від 4 квітня 2024 року, прийнятої в межах адміністративної справи № 160/4155/22, предметом спору у якій були правовідносини щодо нарахування й виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 16 серпня 2016 року до 28 лютого 2018 року і де позивач просив суд здійснити таке нарахування та виплату із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку № 44, Верховний Суд дійшов висновку, що: «…Порушене право належить захистити у спосіб стягнення з відповідача на користь позивачки щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення розміром: 4 057,97 грн за період 1 березня 2018 року до 28 листопада 2019 року у загальній сумі: 85 217,37 грн, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.» (п. 88).
На підставі викладеного вище, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 4 квітня 2024 року по справі № 160/4155/22, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постановах від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача і в цій частині.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.
Згідно із ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог […].
Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачених ч. 1 цієї статті, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1-2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, […].
Відповідно до ч. 3 цієї ж статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 4 даної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис наданих послуг, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5).
Отже, суд має встановити, що заявлені позивачем до стягнення судові витрати на правничу допомогу, по-перше, пов`язані із наданням послуг, перелічених в п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, по-друге, надані позивачу юридичні послуги мають бути відображені у договорі про надання правничої допомоги, по-третє, факт надання адвокатом зазначених у договорі послуг має бути доведеним відповідно до умов договору.
Як вбачається з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). […]
На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу суду надано копії наступних документів:
- договору № 2025-0144 про надання послуг правничої (правової) допомоги від 10 квітня 2025 року (а.с. 24);
- акту наданих послуг від 30 червня 2025 року № 152 (а.с. 25);
- банківського інформаційного повідомлення № 1328307 від 14 квітня 2025 року про зарахування коштів в розмірі 3000,00 грн на банківський рахунок в АТ ПУМБ (а.с. 26).
Відповідно до п. 1.1 договору № 2025-0144, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Ганна Іщенко та партнери» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Замовник/Довіритель) в порядку та на умовах, визначених цим Договором та додатковими угодами до нього, Виконавець зобов`язується, за дорученням Довірителя, надавати за оплату послуги правничої (правової) допомоги, а саме: отримання перерахунку грошового забезпечення за прожитковим мінімумом 2020-2023 років. Здійснювати представництво інтересів Замовника в судах загальної юрисдикції ([…] адміністративних судах всіх інстанцій), […]. Надає юридичні консультації з питань, пов`язаних із наданням послуг за цим Договором. Складає звернення, заяви, адвокатські запити, процесуальні документи (позовні заяви, відзиви, заперечення, клопотання, претензії, апеляційні і касаційні скарги, заяви про вжиття заходів забезпечення позову) та інші документи відповідно до вимог процесуального законодавства. Надає інші послуги правничої (правової) допомоги за завданням Довірителя. Послуги за цим Договором можуть надаватися адвокатами, які є партнерами, працівниками Виконавця або іншими залученими Виконавцем спеціалістами. Виконавець перед Замовником несе відповідальність за якість та повноту наданих послуг, а перед залученими спеціалістами - зобов`язання з приймання та оплати послуг.
Згідно із п. 4.1 Договору загальна ціна Договору становить загальну вартість наданих послуг, зазначену в додаткових угодах та всіх підписаних Актах здавання-приймання наданих послуг до цього Договору.
Відповідно до п. 4.2 Договору оплата за надані послуги здійснюється Замовником шляхом (за погодженням сторін): 
4.2.1. Авансування вартості правової допомоги в розмірі 6 700 грн.
4.2.2. Судові витрати для виконання взятих за Договором Виконавцем зобов`язань, сплачуються Клієнтом окремо в терміни та на умовах, визначених за домовленістю Сторін. Судові витрати НЕ приймаються на реквізити Виконавця. Порядок їх оплати встановлюється окремо за домовленістю сторін. Судові витрати оплачуються за кожну позовну вимогу окремо (а.с. 24).
Згідно із Актом наданих послуг № 152 від 30 червня 2025 року, складеним відповідно до договору № 2025-0144 від 10 квітня 2025 року, виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): Правова допомога: складання адвокатських запитів, складання та подання позовної заяви; супровід досудового врегулювання. Загальна вартість робіт (послуг) склала: 3000,00 грн (а.с. 25).
Відповідно до банківського інформаційного повідомлення № 1328307 від 14 квітня 2025 року про зарахування коштів, «платник» - ПрАТ Банк Фамільний, код платника – 20042839, «фактичний платник» - [відсутня інформація], «код фактичного платника» - [відсутня інформація], «отримувач» - АТ ПУМБ, «код отримувача» - 44285181, «фактичний отримувач» - [відсутня інформація], «код фактичного отримувача» - [відсутня інформація], «сума» – 3000,00 грн; «призначення платежу»: «Оплата адвокатських послуг, платник ОСОБА_1 , № оп. НОМЕР_9 , додат.інф. ПК:5168745188985219#» (а.с. 26).
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Надаючи правову оцінку наданим доказам, суд зазначає, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (надалі - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, […].
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Як зазначено судом вище, факт надання адвокатом зазначених у договорі послуг та оплати цих послуг (у випадку її здійснення) має бути д о в е д е н и м в і д п о в і д н о д о у м о в д о г о в о р у.
Проаналізувавши наведені вище нормативно-правові приписи та надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджується факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн:
- суду не надано доказів на підтвердження оформлення сторонами договору домовленості щодо порядку оплати отриманих послуг (наявність такої домовленості встановлена п. 4.2.2 договору);
- суду не надано документа (домовленості) щодо судових витрат за к о ж н у позовну вимогу (п. 4.2.2 договору: «судові витрати оплачуються за кожну позовну вимогу окремо»;
- надане на підтвердження оплати позивачем послуг правничої допомоги банківське інформаційне повідомлення № 1328307 від 14 квітня 2025 року не містить відомостей про «фактичного отримувача» та «фактичного платника»; «призначення платежу» не містить посилання да договір про надання послуг правничої (правової) допомоги від 10 квітня 2025 року № 2025-0144 (а.с. 26).
Враховуючи наведене, клопотання позивача про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 12, 72-77, 94, 132-134, 139, 192-193, 242-246, 262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , зареєстроване місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26 січня 2021 року по 18 липня 2022 року із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України про Державний бюджет України на 2021 рік, 2022 рік - станом на 1 січня відповідного року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 26 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, визначивши його розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 1 січня 2021 року на відповідні тарифні коефіцієнти згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести виплату перерахованого грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальниць кого складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 1 січня 2022 року по 18 липня 2022 року (включно), визначивши його розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 1 січня 2022 року на відповідні тарифні коефіцієнти згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести виплату перерахованого грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальниць кого складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна