КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/7275/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа № 757/58726/23-ц
23 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Українська студія хронікально-документальних фільмів» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вовк С.В,, у цивільній справі за позовом Державного підприємства «Українська студія хронікально-документальних фільмів» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Фонд державного майна України про витребування квартири з незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

Угрудні 2023 року Державне підприємство «Українська студія хронікально-документальних фільмів» (далі - ДП «Українська студія хронікально-документальних фільмів») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, у якому просило на підставі статей 387, 388 ЦК України витребувати на свою користь з незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.02.2009 року відповідачу на підставі розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.02.2009 року № 69 було видано ордер № 011285 серії Б, на вселення до квартири АДРЕСА_1 . 07.02.2009 року Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві місце проживання відповідача було зареєстровано у вказаній квартирі.
Відповідно до інформаційної довідки №354039420 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 18.08.2010. 
Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності, -, 29.12.2008, ДП «Українська студія хронікально документальних фільмів» (розпорядження №369-С від 29.12.2008 року).
14.03.2013 року Печерським районним судом м. Києва постановлено вирок у справі №1-962/11, згідно з яким колишнього директора ДП «Українська студія хронікально-документальних фільмів» ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України та встановлено, що останній будучи службовою особою, перевищуючи свої службові повноваження, в порушення вимог чинного законодавства, одноособово прийняв рішення про надання приміщення, яке є нежитловим, у користування ОСОБА_1 , внаслідок чого завдав істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам юридичної особи - ДП «Українська студія хронікально-документальних фільмів», створив обстановку та умови, що утруднюють виконання підприємством своїх функцій - неможливості користування підприємством нерухомим майном - приміщенням.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2014 року у справі №757/7125/14-ц визнано недійсним ордер № 011285 від 05.02.2009 року, виданий Державною адміністрацією Печерського району м. Києва на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Рішення оскаржене не було та набрало законної сили 06.01.2015 року.
Вказане у своїй сукупності безумовно свідчить про відсутність волі власника на відчуження спірної квартири і про вибуття майна з володіння держави внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, то особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Більше 14 років відповідач постійно проживає в спірній квартирі, остання є його єдиним житлом, а тому його виселення зі спірної квартири без надання іншого житла покладе на нього надмірний тягар у вигляді позбавлення права на житло, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично він буде позбавлений житла. 
Крім того, позивачем порушено строки позовної давності щодо вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 19 січня 2026 року ДП «Українська студія хронікально-документальних фільмів» подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, допустив істотні порушення норм процесуального права та дійшов висновків, які не випливають із встановлених судом обставин справи. 
Ключовою помилкою суду першої інстанції є підміна предмета правового аналізу у віндикаційному спорі, суд фактично звів спір до оцінки формальної наявності у відповідача зареєстрованого права власності, тоді як відповідно до статей 387 та 388 ЦК України визначальним є не факт державної реєстрації, а правова природа вибуття майна з володіння власника та наявність або відсутність його волі на таке вибуття. Такий підхід суперечить усталеній правовій позиції Верховного Суду, згідно з якою державна реєстрація права не створює права власності, а лише фіксує його за умови законності підстав набуття.
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що обставини вибуття спірного майна з державної власності вже були встановлені судами у попередніх провадженнях, зокрема вироком суду у кримінальній справі, який набрав законної сили, та рішенням суду у цивільній справі, яким ордер на спірне житло було визнано недійсним. Ці обставини мають преюдиційне значення у розумінні статті 82 ЦПК України та не могли бути повторно поставлені під сумнів або переоцінені судом першої інстанції. Фактичне ігнорування преюдиції свідчить про порушення принципу правової визначеності, який неодноразово визнавався Верховним Судом складовою верховенства права.
Натомість суд першої інстанції дійшов висновку про законність набуття відповідачем права власності, фактично відмежувавшись від установленого судами факту вибуття майна з державної власності внаслідок кримінального правопорушення. Такий підхід створює внутрішню суперечність судового рішення, оскільки визнаючи наявність вироку та попереднього рішення суду, суд водночас нівелює їх правові наслідки для спірних правовідносин.
Окремої уваги заслуговує помилковий висновок суду про добросовісність відповідача як набувача майна. Суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира була набута відповідачем безоплатно, а отже правове значення має не суб`єктивна оцінка його добросовісності, а імперативні приписи частини третьої статті 388 ЦК України. За змістом цієї норми власник має право витребувати майно у всіх випадках його безоплатного набуття особою, яка не мала права на його відчуження. Ігнорування цієї норми є прямим неправильним застосуванням матеріального права, що відповідно до практики Верховного Суду є самостійною підставою для скасування судового рішення.
Суд першої інстанції також неправильно застосував положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, використавши практику Європейського суду з прав людини однобічно та поза контекстом спірних правовідносин. Суд фактично поставив приватний інтерес відповідача вище за публічний інтерес у відновленні порушеного права державної власності, не здійснивши реального аналізу легітимної мети втручання та його пропорційності. Водночас практика ЄСПЛ виходить з того, що Конвенція не захищає очікування, засновані на незаконному або злочинному вибутті майна, а держава має право усувати наслідки таких порушень без порушення статті 1 Першого протоколу.
Крім того, суд першої інстанції фактично вийшов за межі предмета спору, застосувавши підхід, характерний для справ про виселення та втручання у право на житло, хоча заявлені позовні вимоги стосувалися виключно витребування майна з чужого незаконного володіння. Така підміна правової природи спору призвела до неправильного визначення кола правових норм, які підлягали застосуванню, що унеможливило ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
У сукупності наведені порушення свідчать про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з істотним відступом від вимог матеріального та процесуального права, а також без урахування правових позицій Верховного Суду щодо застосування статей 387-388 ЦК України, принципу преюдиційності та стандартів захисту права власності у віндикаційних спорах. 
У березні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко І. К. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник Державного підприємства «Українська студія хронікально-документальних фільмів» Каращенко Ю.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. 
Представник відповідача Лисенко І.К. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 02.03.2024 року ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 є власником об`єкта нерухомого майна - однокімнатної квартири, реєстровий номер майна 31268758, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 39,40 кв. м, житловою площею 19,40 кв. м, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 18.08.2010 року, форма власності: приватна, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 29.12.2008 року (розпорядження №369-С від 29.12.2008 року).
Відповідач перебував на квартирному обліку, що підтверджується матеріалами справи №757/7125/14-ц за позовом ДП «Українська студія хронікально-документальних фільмів» до ОСОБА_1 , треті особи: Державна адміністрація Печерського району м. Києва, Печерський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про визнання ордеру недійсним, усунення перешкод в користуванні приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання особи.
Відповідно до протоколу виїмки від 08.04.2010 року старший слідчий прокуратури Печерського району м. Києва Богомолов О.С. в приміщенні відділу обліку та розподілу Печерської РДА провів виїмку облікової справи №30379 ОСОБА_1 на 24 аркушах: аркуш 1-9 включно облікової справи №30379 про зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік; аркуш 10-24 включно про надання ОСОБА_1 житлової площі ДП «Укркінохроніка», а.с. 128, справа №757/7125/14-ц.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05.11.2014 року у справі №757/7125/14-ц встановлено: «14.03.2013 вироком Печерського районного суду м. Києва по справі № 1-962/11, колишнього директора Державного підприємства «Українська студія хронічко-документальних фільмів» ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.3 ст. 366, ч.2 ст. 366 КК України, та встановлені обставини порушення процедури видачі ордеру №011285 серії Б від 05.02.2009 року та надання вказаного приміщення відповідачу ОСОБА_1 . У зв`язку з чим, позивач вважає, що відповідач не має прав на користування належним позивачу ДП «Укркінохроніка» приміщенням. … Ордер № 011285 серії Б від 05.02.2009.року видано на підставі розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 69 від 04.02.2009 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій Печерського району». Виходячи з встановлених вироком суду неправомірних дій службової особи при вирішенні питання про надання як жилого приміщення, а також порушення порядку і умов надання вказаного приміщення як жилого, суд вважає наявними правові підстави згідно ч.1 ст.59 ЖК Української РСР для визнання недійсним ордера № 011285 серії Б від 05.02.2009, виданого Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядженні № 69 від 04.09.2009, на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 . Разом з тим, вимоги позивача про виселення відповідача із займаного приміщення без надання йому іншого жилого приміщення задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так, згідно ст.117 ЖК Української РСР у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордеру на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Таким чином виходячи зі змісту заявленої вимоги про виселення та з встановлених вироком суду обставин, оскільки позивач на неправомірність дій відповідача ОСОБА_1 не посилався та іншого судом не встановлено, суд вважає відсутні підстави згідно ч. 1 ст. 117 ЖК Української РСР, як просить позивач, для виселення останнього без надання йому іншого жилого приміщення. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню».
Таким чином, вищезгаданим рішенням суду було встановлено порушення процедури видачі ордеру, а не неправомірність його видачі, при цьому неправомірність дій особи, яка одержала ордер (відповідача) не встановлено судовими рішеннями. Саме безпосередньо право на отримання житла відповідач мав, перебував на квартирному обліку, що підтверджується наявністю облікової справи відповідача. Відповідачем не було порушено закон при отриманні ордеру. Ордер було видано на підставі розпорядження Печерської РДА, яке не скасоване. До того ж, підставою права власності на житло Відповідача є свідоцтво, а не ордер. Іншого, альтернативного житла відповідачу не було надано. Крім того, в матеріалах справи №757/7125/14-ц відсутній оригінал чи копія ордеру, що є порушенням ст. 177 ЦПК України.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Разом із тим, за загальними приписами частини п`ятої статті 12 ЦК України  добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.
Таким чином, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини 1 вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.07.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Враховуючи наведене, оцінивши встановлені під час судового розгляду справи обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки позивачем не доведено порушення саме відповідачем вимог чинного на момент отримання ордеру законодавства. Відповідач перебував на квартирному обліку, а тому цілком міг розрахувати на отримання такого майна, при цьому порушення саме службовою особою порядку видачі відповідного ордеру на квартину свідчить про недобросовісність набувача такого майна.
Разом з тим, при вирішенні питання витребування майна у добросовісного набувача має надаватись юридична оцінка необхідності позбавлення такої особи права мирного володіння спірним майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.201, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції Європейський суд з прав людини констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар .
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Судом встановлено, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, в якій він постійно проживає більше 14 років, а тому задоволення позову про витребування майна від відповідача буде становити непропорційність втручання в його особисті майнові права та покладе на відповідача надмірний тягар у вигляді позбавлення права на житло, чим порушить баланс інтересів сторін.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість витребування у відповідача спірного нерухомого майна у порядку статей 387, 388 ЦК України, що виключає можливість задоволення такої позовної вимоги.
У свою чергу, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог, то посилання у рішенні на сплив строків позовної давності є безпідставним та таким, що не впливає на правильність вирішення спору. Застосування позовної давності має право значення виключно у разі встановлення обґрунтованості позовних вимог, тоді як у даному випадку суд визнав їх необґрунтованими.
У зв`язку з цим, посилання на пропуск позивачем строків позовної давності як на підставу для відмови в позові, підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення як таке, що не має самостійного правового значення для вирішення вказаної справи.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справ та надав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2025 року - змінити, виключивши з мотивувальної частині рішення посилання на позовну давність як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Українська студія хронікально-документальних фільмів» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2025 року змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови в задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року

Головуючий: Судді: