Справа № 610/768/26
провадження № 2/610/1203/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2026 Балаклійський районний суд Харківської області в складі:
головуючого – судді Тімонової В.М.,
за участю секретарів Черепахи А.А., Кучеренко Ю.М.,
представника позивача – адвоката Литовченка С.І. 
відповідачки ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),
представника третьої особи – Тронько Т.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Балаклія Харківської області цивільну справу № 610/768/26 (пр. № 2/610/1203/2026) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Савинська селищна військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

24.02.2026 до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява адвоката Литовченка Сергія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , у якій просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок частих сварок ще на початку 2020 року відповідачка покинула сім`ю та проживає в Полтавській області, а згодом переїхала до Київської області. З початку 2020 року відповідачка самоусунулась від виховання і належного утримання доньки ОСОБА_4 , не цікавиться станом її здоров`я та не піклується про неї.
Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 04.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 02.04.2026 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача – адвокат Литовченко С.І. в судовому засіданні 01.06.2026 позов підтримав та наполягав на його задоволенні з підстав вказаних у позові.
Відповідачка у судовому засіданні позов визнала та вказала, що після народження ОСОБА_4 у неї не було материнської любові до неї. Після народження ОСОБА_4 вона проживала з позивачем в с-щі ОСОБА_5 3 роки, а вона потім зустріла іншого чоловіка, тому покинула ОСОБА_6 з дитиною. Для дитини вона нічого не робить, їй це нецікаво. Вона отримувала кошти як внутрішньо переміщена особа і на ОСОБА_4 , однак гроші витрачала на себе, кошти дитині не висилала.
Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заслухавши представника позивача – адвоката Литовченка С.І., відповідачку, представника третьої особи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за наступних підстав.
Судом встановлено, що батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 (а.с. 12).
Відповідно до акту обстеження умов проживання, затвердженого 10.10.2025 начальником Служби у справах дітей Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області Тронько Т., проведеного за адресою: АДРЕСА_1 , у вказаному домоволодінні проживають ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 (а.с. 15).
Відповідно до характеристики, наданої 13.10.2025 директором Савинського ліцею Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учениця 7-б класу, вихованням дівчинки займається батько ОСОБА_2 . Мама ОСОБА_1 з родиною не проживає, не цікавиться життям доньки, жодного разу не була присутня на батьківських зборах, не телефонувала до класного керівника, шкільні заходи не відвідувала (а.с. 16).
З відповіді ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області від 04.04.2023 вбачається, що під час перевірки за матеріалами № 1204 від 01.03.2023 встановлено, що ОСОБА_1 самоусунулась від виконання покладених на неї обов`язків по вихованню та навчанню дитини ОСОБА_4 , її духовного і морального розвитку, створення належних умов для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; не приділяє належного контролю за вільним часом дитини, не цікавиться, де дитина знаходиться та чим вона займається (а.с. 17).
ОСОБА_1 перебуває у розшуку за ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області на підставі ухвали Балаклійського районного суду Харківської області від 07.11.2023, як боржник у справі за позовом про стягнення аліментів, що убачається з листа ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області від 03.09.2024 (а.с. 18).
Згідно характеристики, наданої 14.11.2023 виконавчим комітетом Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області, за час проживання на території ради ОСОБА_1 зарекомендувала себе з негативної сторони, схильна до вживання алкогольних напоїв, веде аморальний спосіб життя, розлучена, має двох неповнолітніх дітей, які з нею не проживають, вихованням дітей не займається, не піклується про здоров`я дітей, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує здобуття дітьми загальної середньої освіти, не готує їх до самостійного життя (а.с. 19).
06.02.2023 ОСОБА_1 надала до органу опіки та піклування Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області письмову заяву про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 20).
Згідно характеристики, наданої 21.11.2023 виконавчим комітетом Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області, за час проживання на території ради ОСОБА_2 зарекомендував себе з позитивної сторони (а.с. 21).
Судовим наказом, виданим 02.05.2023 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 17.04.2023 і до досягнення дитиною повноліття.
Станом на вересень 2025 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів за судовим наказом у розмірі 97011,63 грн (а.с. 23-24). 
Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 24.10.2024 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Савинська селищна військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про позбавлення батьківських прав, відмовлено (а.с. 23-25).
Постановою Харківського апеляційного суду від 02.07.2025 заочне рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2024 року залишено без змін. Попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26-36).
27.03.2026 до суду надійшла заява ОСОБА_1 , посвідчена 23.03.2026 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко О.Г., в якій вона просила розгляд справи про позбавлення її батьківських прав проводити за її відсутністю, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення (а.с. 57).
Станом на березень 2026 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів за судовим наказом, виданим 02.05.2023 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, у розмірі 165826,51 грн (а.с. 62). 
Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області від 02.04.2026 № 04-10/1019, позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача, пояснила, що відповідачка під час проживання разом з ними не прибирала, не готувала їжу та за дитиною не доглядала. На теперішній час відповідачка з ОСОБА_4 не спілкується.
В судовому засіданні малолітня ОСОБА_4 повідомила, що за матір`ю не сумує, її телефона не має, піклуються про неї батько та бабуся. В цьому році мати їй телефонувала, однак з нею вони часто не спілкуються.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, громадянського суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Надані суду докази для позбавлення батьківських прав, а саме характеристика навчального закладу, де навчається ОСОБА_9 , акт обстеження умов проживання дитини, характеристика на ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, на переконання суду не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого її ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідачка ОСОБА_1 написала заяву, яка посвідчена 23.03.2026 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко О.Г., в якій вона просила розгляд справи про позбавлення її батьківських прав проводити за її відсутністю, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення.
За положеннями частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Отже, заява відповідачки від 23.03.2026, в якій вона погоджується з позбавленням її батьківських прав на дитину, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та порушує інтереси дитини.
Лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав та визнання позову відповідачкою, про що заявлено під час судового розгляду, не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
У справі відсутні докази доведення органом опіки та піклування до відома відповідачки рішень попередніх судів про необхідність змінити ОСОБА_10 ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_11 , чи проводилися з нею бесіди та чи попереджувалася вона з цього приводу.
Ні під час розгляду органом опіки та піклування питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав, ні під час розгляду справи в суді третя особа не перевірила умови проживання матері, не зверталася із таким дорученням до органів опіки та піклування за місцем проживання відповідачки для обстеження умов її проживання, до суду з такими клопотаннями не зверталися. Фактично сприйняли визнання позову матері як підставу для свого висновку. 
Крім того, після постановлення рішення до відповідачки заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення її до адміністративної відповідальності не застосовувалися.
Отже, при розгляді даної справи судом не встановлено, що після ухвалення рішення Балаклійським районним судом Харківської області від 24.10.2024, яке залишено в силі постановою Харківського апеляційного суду від 02.07.2025, відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.
Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки ОСОБА_1 батьківських прав стосовно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), має рекомендаційний характер та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Водночас саме на позивача покладено обов`язок доведення свідомого ухилення відповідачкою від участі у вихованні дитини.
Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України).
Вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_1 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав, а тому суд вважає такий висновок недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини.
Так, органом опіки та піклування у висновку наводиться акт обстеження умов проживання від 25.03.2026, інформація ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області за 2023 рік, негативна характеристика на ОСОБА_1 за 2023 рік про те, що остання ухилилась від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, враховується заява ОСОБА_1 за 2023 рік про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 .
У своєму висновку орган опіки та піклування послався на відомості за 2023 рік, які були враховані Балаклійським районним судом Харківської області під час розгляду цивільної справи №610/1544/24, провадження №2/610/809/2024, за наслідками якого було відмовлено у позбавленні ОСОБА_10 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_4 . 
Крім того, у зазначеному висновку відсутня належна характеристика матері дитини, стосунків, які склались між нею та дитиною, наявності з її боку загрози для малолітньої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її здоров`я та психічного розвитку. Не указано у висновку і того, які заходи вживалися органом опіки та піклування заходів для покращення взаємовідносин матері та дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).
За таких обставин суд не погоджується з мотивацією комісії з питань захисту прав дитини та органу опіки та піклування, що висновок про обрання щодо ОСОБА_1 такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, відповідає виключно найкращим інтересам дитини.
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про розрив кровних стосунків. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити одного з батьків батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо, щоб виправдати позбавлення батька всіх батьківських прав.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації ООН про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Розрив правового зв`язку між дитиною та одним із батьків є вкрай негативним заходом, що може погано вплинути на стан здоров`я дитини, в тому числі психічного, подальше життя дитини, її самоусвідомлення. 

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та переконливими доказами ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків і, як наслідок, необхідність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 .
Стандарт доказування більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний в цій справі, позивачем не дотримано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, незважаючи на її поведінку, вона зобов`язана в силу закону піклуватися про дитину та виконувати свої батьківські обов`язки у повній мірі.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Суд вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання матері щодо належного виконання своїх обов`язків, та не забезпечить інтереси дитини, оскільки остаточно розірве її зв`язок із матір`ю, у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, однак вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, виконання нею обов`язків щодо виховання та утримання дитини, передбачених сімейним законодавством, та покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 76-80, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України суд –

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Савинська селищна військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 .
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , відомості про рнокпп НОМЕР_3 .
Третя особа: Савинська селищна військова адміністрація Ізюмського району Харківської області, місце знаходження: 64270, смт Савинці Ізюмського району Харківської області, вул. Соборна, 49.
Повний текст рішення складено 06 липня 2026 року.

Суддя В. М. Тімонова