Справа № 686/17780/25
Провадження № 2/686/111/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року м. Хмельницький 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області
в складі : головуючого судді Заворотної О.Л.,
секретаря судового засідання Сікори Ю.В.
з участю позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
представника відповідачів ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Нагорної Тетяни Володимирівни про визнання договорів дарування недійсними,
встановив:
В червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, в обґрунтування якого вказала, що протягом 2021-2022 року між позивачкою та відповідачами було укладено ряд договорів дарування, на підставі яких позивачка подарувала все своє майно відповідачам. Договори дарування вище вказаного майна, позивачкою були укладені внаслідок помилки, оскільки вона потребувала сторонньої допомоги в силу свого похилого віку та захворювання, і вважала, що укладає договори довічного утримання. На момент укладення договорів позивачка постійно хворіла, стан її здоров`я погіршувався, вона потребувала сторонньої допомоги, тому сподівалася отримати її від онуків, внаслідок чого подарувала їм все своє майно. Житла належного на праві власності в позивачки не має. Фактична передача подарованого майна не відбулась до обдарованих, позивачка продовжує користуватися майном як і до укладення договорів дарування, та проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , продовжує сплачувати з власного рахунку комунальні платежі за нього, та встановлені законодавством податки за інше подароване майно, натомість онуки не надають позивачці жодної допомоги. З моменту укладення договорів дарування особові рахунки про сплату комунальних послуг залишилися на ім`я позивачки. Оспорювані правочини не відповідають загальним підставам дійсності правочинів (частини 1, 3 та 5 статті 203 ЦК України), а тому відповідно до частин першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України повинні бути визнані судом недійсними. Крім цього, під час укладання спірних договорів дарування позивачка перебувала в стані психічного захворювання, в результаті чого абсолютно не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, а тому з цих підстав договори дарування підлягають визнанню недійсними.
Ухвалою суду від 23.06.2025 відкрито провадженні у справі та призначено підготовче засідання.
27.08.2025 представник відповідачів адвокат Савченко О.В. подала заяву, де вказала, що позов не підлягає задоволенню, оскільки :
позивачкою жодним належним та допустимим доказом не доведено факту наявності порушеного права позивачки, що безумовно надає суду правові підстави для відмови у задоволенні позову;
позивачка передала майно у власність відповідачів на підставі договорів дарування, які укладено з інтервалом 1 (один) рік, вказане об`єктивно свідчить про волевиявлення позивачки на відчуження такого майна й надалі здійснення оспорення таких правочинів, в тому числі шляхом застосування різних правових підстав, які суперечать одна одній, підтверджує суперечливість поведінки позивачки, що виключає правові підстави для задоволення позову;
добросовісність дій відповідачів, як набувачів права власності на нерухоме майно, й правові підстави для позбавлення відповідачів, як добросовісних набувачів, права власності на майно –відсутні;
позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував: порушення прав позивачки та наявність будь-якої із підстав для визнання договорів дарування недійсними.
Ухвалою суду від 10.09.2025 у справі призначено судово-психіатричну експертизу, провадженні у справі зупинено.
Ухвалою суду від 15.12.2025 провадженні у справі поновлено, ухвала про призначення судово-психіатричної експертизи скасована.
23.01.2026 представник позивача подав заяву де зазначив, що договори дарування вище вказаного майна, були укладені позивачкою внаслідок помилки, оскільки вона потребувала сторонньої допомоги в силу свого похилого віку та захворювання, і вважала, що укладає договори довічного утримання. Позивачка бажала укласти договори довічного утримання під впливом тяжких обставин. Зокрема позивачка є самотньою особою, розлучена та проживає одна, а її син ОСОБА_6 на момент укладення правочинів зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого переніс інсульт та є особою з інвалідністю III групи. Сама ж позивачка раніше перебувала в місцях позбавлення волі, що значно вплинуло на її здоров`я. Вона має хронічні захворювання та об`єктивно потребувала на той час догляду та допомоги. За таких обставин позивачка розраховувала на отримання догляду та утримання з боку своїх онуків та невістки, що й стало вирішальним мотивом укладення правочинів, які вона помилково сприймала як договори довічного утримання. Отже, позивачка на момент укладення правочинів перебувала під впливом тяжких життєвих обставин, зумовлених похилим віком, хворобливістю, потребою у сторонньому догляді, самотністю та складним сімейним становищем. Ці обставини об`єктивно обмежували її можливість вільно та усвідомлено сформувати свою волю щодо відчуження єдиного житла. Крім того, спірні правочини були вчинені на вкрай невигідних для позивачки умовах, оскільки внаслідок їх укладення вона безоплатно відчужила належне їй нерухоме майно єдине місце проживання без отримання будь-якого забезпечення свого подальшого утримання та догляду. Вчинення оспорюваних правочинів відбувалося під психологічним тиском з боку ОСОБА_7 (колишньої невістки ОСОБА_1 ), яка активно впливала на процес укладення договорів та формування волі позивачки. Зазначений тиск, у поєднанні з похилим віком, станом здоров`я та фактичною залежністю позивачки від допомоги близьких осіб, істотно обмежував її здатність критично оцінювати правові наслідки вчинюваних дій. У подальшому між позивачкою та ОСОБА_7 склалися стійкі неприязні стосунки, що повністю виключило можливість отримання позивачкою будь-якого догляду, допомоги чи утримання, на які вона обґрунтовано розраховувала при укладенні правочинів. Це ще раз підтверджує, що спірні договори не відповідали реальній внутрішній волі позивачки та були вчинені за відсутності її вільного і усвідомленого волевиявлення.
Ухвалою суду від 26.01.2026 підготовче провадження у справі закрито, а справа призначена до судового розгляду.
01.05.2026 розгляд справи завершений ухваленням рішення по суті спору.
В судовому засіданні позивачка, представник позивачки позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у заяві.
Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала, просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Третя особа приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Нагорна Т.В. в судове засідання не з`явилась повідомлялась про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.
ОСОБА_1 на праві особистої власності належали :
квартира АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 714637568101; номер відомостей про речове право: 44109126), на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Шевцовою І.А.;
квартира АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2462718568040; номер відомостей про речове право: 44113762) на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності від 31.07.2002, виданого виконком Хмельницької міської ради;
квартира АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1157459068101; номер відомостей про речове право: 44109619), на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Сенюк О.М.;
житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2630550468040; номер відомостей про речове право: 47819873) з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 09.08.2011; 
земельна ділянка (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2573403668040; номер відомостей про речове право: 47819902), площею 0,0949 га, цільове призначення якої: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6825088400:05:003:1022, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.09.2008 № 3102, державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 109231 від 03.10.2008;
гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2636720668040; номер відомостей про речове право: 47926100), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва про право особистої власності на гараж від 30.12.1997;
земельна ділянка, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 349459768250; номер відомостей про речове право: 47926166), цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер: 6810100000:07:002:0236 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.04.2014.
земельна ділянка площею 0,0960 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2632185468040; номер відомостей про речове право: 47819962), що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 6810100000:13:001:0175, на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2008, державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 104077. 
23 вересня 2021 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В., (зареєстр. в реєстрі за № 1663), відповідно до якого, ОСОБА_1 передала ОСОБА_5 безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 714637568101; номер відомостей про речове право: 44109126). Подарунок був оцінений сторонами в 50000,00 (п`ятдесят тисяч гривень).
23 вересня 2021 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони був укладений договір дарування (зареєстрованого в реєстрі за № 1664), відповідно до якого, ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2462718568040; номер відомостей про речове право: 44113762). Подарунок був оцінений сторонами в 50000,00 (п`ятдесят тисяч гривень).
23 вересня 2021 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. (зареєстр. в реєстрі за № 1665), відповідно до якого, ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1157459068101; номер відомостей про речове право: 44109619). Подарунок був оцінений сторонами в 50000,00 (п`ятдесят тисяч гривень).
09 вересня 2022 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з іншої сторони був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. (зареєстр. в реєстрі за № 1769), відповідно до якого, ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безоплатно в річних частках кожному, у власність житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2630550468040; номер відомостей про речове право: 47819873) з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та одночасно земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2573403668040; номер відомостей про речове право: 47819902), на якій розташований відчужуваний житловий будинок площею 0,0949 га, цільове призначення якої: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6825088400:05:003:1022. Подарунок був оцінений сторонами в 100000,00 (сто тисяч гривень).
21 вересня 2022 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. (зареєстр. в реєстрі за № 1838), відповідно до якого, ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 безоплатно у власність гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2636720668040; номер відомостей про речове право: 47926100), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та одночасно земельну ділянку, на якій розташований відчужуваний гараж площею 0,0022 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 349459768250; номер відомостей про речове право: 47926166), цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер: 6810100000:07:002:0236. Подарунок був оцінений сторонами в 50000,00 (п`ятдесят тисяч гривень). 
29 вересня 2022 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. (зареєстр. в реєстрі за № 1770), відповідно до якого, ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0960 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2632185468040; номер відомостей про речове право: 47819962), що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 6810100000:13:001:0175. Подарунок був оцінений сторонами в 259318,00 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч триста вісімнадцять гривень).
ОСОБА_1 звертаючись до суду із вказаним позовом, вказала, що при укладенні договорів дарування мала місце помилки дарувальника щодо правової природи вказаних договорів, оскільки позивачка в силу похилого віку та стану здоров`я, вважала, що укладає договори довічного утримання, крім цього позивачка на момент укладення правочинів перебувала під впливом тяжких життєвих обставин, зумовлених похилим віком, хворобливістю, потребою у сторонньому догляді, самотністю та складним сімейним становищем, майно після укладення договорів дарування залишилось в користуванні позивачки і вона самостійно несе витрати по його утриманню.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.
Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, та постановах Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 461/4980/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 462/1992/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 758/463/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17, від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/16 та інших.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Комплексний аналіз змісту статей 203, 717 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Договір, який передбачає обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не може вважатися договором дарування, оскільки правовою метою такого договору є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь-якої зустрічної винагороди.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у змісті постанови від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20 (провадження № 61-383св21).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_2 . 
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_8 розірвали шлюб 25.04.1995.
ОСОБА_1 не має зареєстрованого на праві власності майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.01.2026 № 461615153.
Згідно виписок з банківських рахунків позивачки, остання після укладення договорів дарування здійснювала платежі щодо утримання майна (оплати комунальних платежів, сплата податків). 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що позивачка його колишня дружина, з якою вони залишились в нормальних стосунках, він допомагав їй продуктами, іншими питаннями. Їх спільний син ОСОБА_6 зловживає спиртними напоями, внаслідок чого захворів на інсульт та отримав 3-ту групу інвалідності. Світок також пояснив, що колишня дружина ОСОБА_1 допомагала сім`ї сина, доглядала будинок, присадибну ділянку. Надавала всіляку допомогу, натомість колишня невістка ОСОБА_7 ніколи не працювала. Щодо укладення договорів дарування дізнався від колишньої дружини літом 2025 року та був здивований тим, що в позивачки забрали все майно, залишивши навіть без житла.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивачка її колишня свекруха. Щодо укладення договорів дарування ініціатива виходила від позивачки і це було її рішення подарувати майно своїм онукам. Після укладення договорів все майно залишилось в користуванні позивачки, яка отримувала орендну плату від здачі майна. Проте сімейне життя із чоловіком (сином позивачки) стало нестерпним, а тому свідок в листопаді 2024 року вирішила розірвати шлюб, і з дитиною виїхала з будинку на орендовану квартиру, після чого ставлення позивачки змінилось як до неї так і до онуків. З липня 2025 року орендну плату від оренди майна позивачка не отримує, оскільки тривають судові процеси, необхідно оплачувати послуги адвокатів. Щодо домовленості про довічний догляд, то свідок вказала, що як такої домовленості не було, але були сімейні відносини, позивачку ніхто не виселяє, вона продовжує користуватись майном безперешкодно.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 вказав: «Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування».
Проте, лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим, та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені у статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22 (провадження № 61-11124св23).
Судом встановлено, що позивачка 23.09.2021 уклала три нотаріально посвідчені договору дарування майна, після чого 09,21,29 вересня 2022 року уклала ще три нотаріально посвідчені договори дарування.
Договори дарування було укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально. Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, мали необхідну дієздатність, а їхнє волевиявлення було вільним, що було офіційно встановлено та зафіксовано нотаріусом у момент вчинення правочину. Позивачка особисто підписала всі договори, чим підтвердила, що на момент укладення договору вона розуміла безоплатність договору, її воля повністю відповідала змісту договору саме як безоплатного дарування.
З цим позовом позивачка звернулася до суду лише через чотири роки після укладення договорів.
Позивачкою не надано належні та допустимі докази, що вік позивачки та стан її здоров`я могли об`єктивно вплинути на її волевиявлення під час укладення оспорюваних правочинів.
В постанові Верховного Суду від 09.02.2026 справа № 932/8373/21 зазначено, що «зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».
Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено помилки при укладенні оспорюваних правочинів.
Щодо доводів позивача про укладення правочинів від впливом тяжкої обставини.
За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року в справі № 686/2093/20 (провадження № 61-5435св22), вказано, що «за змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України».
Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (див. постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2766цс16).
Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов (див. постанову Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18).
Позивачка в обґрунтування наявності тяжкої обставини зазначає похилий вік, хворобливість, потребу у сторонньому догляді, самотність та складне сімейне становище, що обмежувало її можливість вільно та усвідомлено сформувати свою волю щодо відчуження єдиного житла, також зазначила, що спірні правочини були вчинені на вкрай невигідних для позивачки умовах, оскільки внаслідок їх укладення вона безоплатно відчужила належне їй нерухоме майно єдине місце проживання без отримання будь-якого забезпечення свого подальшого утримання та догляду.
Щодо вказаних доводів суд звертає увагу, що позивачка в обґрунтування позовних вимог про недійсність договорів дарування вказує на помилку, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину та одночасно укладення договорів під впливом тяжкої обставини та вкрай невідних умовах, при цьому правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Доводи позивачки щодо перебування в стані психічного захворювання, під час укладення договорів дарування в результаті чого позивачка абсолютно не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки ОСОБА_1 відмовилась від проведення судово-психіатричної експертизи.
Враховуючи вищевикладене, позов про визнання договорів дарування недійсним задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на позивача у зв`язку із відмовою в позові.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 51, 76-81, 141, 175, 263-265, 353 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 2015, 229, 233, 171ЦК України, суд -
ухвалив:
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Нагорної Тетяни Володимирівни про визнання договорів дарування недійсними – відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 , .
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_7 .
Відповідач : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_7 .
Третя особа : приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Нагорна Тетяна Володимирівна, вул. Свободи, 48, оф. 31 м. Хмельницький, 29001.
Дата складення повного тексту рішення: 01.05.2026.
Суддя: