УХВАЛА

03 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 400/4849/25
адміністративне провадження № К/990/28355/26 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В. М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року у справі №400/4849/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення ОСОБА_1 перерахунку грошового забезпечення (щомісячні основні вили грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення), інших виплат, які розраховуються з урахуванням посадового окладу (зокрема грошова допомога на оздоровлення) з 29 січня 2020 року по 17 вересня 2024 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до Постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 перерахувати грошове забезпечення ОСОБА_1 (щомісячні основні вили грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення), інших виплат, які розраховуються з урахуванням посадового окладу (зокрема грошова допомога на оздоровлення) з 29 січня 2020 року по 17 вересня 2024 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до Постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення перерахунку грошової компенсації за 48 діб невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2024 роки з урахуванням додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової компенсації за 48 діб невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2024 роки з урахуванням додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 поточної індексації грошового забезпечення за період з 06 грудня 2017 року по 28 лютого 2018 року та з 01 січня 2024 року по 17 вересня 2024 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 поточну індексацію грошового забезпечення за період з 06 грудня 2017 року по 28 лютого 2018 року та з 01 січня 2024 року по 17 вересня 2024 року;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації - різниці за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року та з 01 січня 2024 року по 17 вересня 2024 року відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою КМУ від 17 липня 2003 року №1078;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію - різницю за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року та з 01 січня 2024 року по 17 вересня 2024 року відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою КМУ від 17 липня 2003 року №1078.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 травня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року включно грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавки за особливості проходження військової служби, надбавки, доплати, підвищення та премії) з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року включно грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавки за особливості проходження військової служби, надбавки, доплати, підвищення та премії) з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базовою місяця - січень 2008 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базовою місяця - січень 2008 року.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації різниці грошового забезпечення в розмірі 3912,05 грн за кожний місяць починаючи за період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2020 року відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення в розмірі 3912,05 грн. за кожний місяць починаючи за період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2020 року відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 звернулися з апеляційними скаргами до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 та апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року у справі №400/4849/25 скасовано в частині відмови. Прийнято по справі нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення розрахунку та виплати грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 , виплаченої у період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до Постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704;
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 , виплаченої у період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до Постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, та провести виплату різниці з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення перерахунку грошової компенсації за 48 діб невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2024 роки ОСОБА_1 з урахуванням додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошової компенсації за 48 діб невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2024 роки ОСОБА_1 з урахуванням додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Не погодившись із оскаржуваними судовими рішенням, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Ухвалами Верховного Суду від 30 березня та 11 травня 2026 року касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року у справі №400/4849/25 повернуто особі, яка її подала.
19 червня 2026 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга позивача.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши втретє подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали суддя-доповідач дійшов висновку про наявність підстав для її повернення скаржнику з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Під час перевірки втретє поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, скаржник наводить значний перелік положень Конституції України, Кодексу законів про працю України, Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», «Про оплату праці», «Про правотворчу діяльність», Європейської соціальної хартії (переглянутої), а також інших нормативно-правових актів, однак не визначає, щодо застосування якої саме конкретної норми матеріального права відсутній висновок Верховного Суду, яке саме питання права потребує формування такого висновку та у чому полягає неоднозначність її застосування судами.
Більше того, обґрунтовуючи зазначену підставу касаційного оскарження, скаржник одночасно посилається на постанови Верховного Суду від 15 травня 2023 року у справі №380/13603/21, від 30 квітня 2025 року у справі №620/9741/24 та від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24, фактично підтверджуючи існування сформованої правової позиції Верховного Суду щодо спірних правовідносин.
При цьому доводи касаційної скарги фактично спрямовані не на обґрунтування відсутності висновку Верховного Суду, а на незгоду з тим, що суди попередніх інстанцій, застосувавши чинне нормативне регулювання та врахувавши існуючу судову практику, дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за період дії постанови Кабінету Міністрів України №481.
Фактично скаржник пропонує Верховному Суду повторно оцінити правильність застосування судами норм матеріального права та надати іншу правову оцінку вже встановленим судами обставинам справи, що не відповідає змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Отже, наведене у касаційній скарзі обґрунтування не містить належного визначення конкретної норми права, щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, не містить формулювання самого питання права, яке потребує вирішення Верховним Судом, а зводиться до незгоди із правозастосуванням, здійсненим судами попередніх інстанцій, та необхідності переоцінки їхніх висновків.
З огляду на це Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як підставу касаційного оскарження.
Крім того, в обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник знову вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Посилання скаржника на те, що справа становить значний суспільний інтерес у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, не може бути визнано належним обґрунтуванням наявності виняткових підстав касаційного перегляду.
Так, на обґрунтування зазначеної підстави касаційного оскарження скаржник посилається на запровадження в Україні воєнного стану, проведення загальної мобілізації, значну кількість військовослужбовців, важливість належного соціального забезпечення осіб, які проходять військову службу, можливість виникнення значної кількості аналогічних спорів, а також на те, що ухвалене судами рішення нібито може негативно вплинути на рівень довіри військовослужбовців до держави та суспільства.
Разом із тим наведені доводи фактично стосуються суспільної важливості правового регулювання грошового забезпечення військовослужбовців загалом та незгоди скаржника з результатом вирішення саме його спору, однак самі по собі не свідчать про існування тих виняткових обставин, які законодавець пов`язує з поняттям «значний суспільний інтерес».
Для застосування підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України недостатньо зазначити про суспільну значущість відповідної категорії справ чи можливість виникнення аналогічних спорів у майбутньому. Особа, яка звертається з касаційною скаргою, повинна належним чином обґрунтувати, у чому саме полягає виняткове значення конкретної справи для суспільства, які нові або особливо важливі правові питання вона порушує, а також чому результат її перегляду матиме істотний вплив на формування єдиної судової практики чи захист суспільного інтересу.
Натомість наведене у касаційній скарзі обґрунтування фактично зводиться до загальних міркувань щодо ролі військовослужбовців у період воєнного стану, необхідності їх соціального захисту та критичної оцінки висновків судів попередніх інстанцій, що не є тотожним належному обґрунтуванню існування виняткових підстав касаційного перегляду, визначених підпунктом «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Отже, наведені скаржником доводи не свідчать про наявність передбачених законом підстав для застосування зазначеного винятку.
Доводи, наведені у втретє поданій касаційній скарзі, знову зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд у своїх ухвалах від 30 березня та 11 травня 2026 року вже наголошував скаржнику, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року у справі №400/4849/25 повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Соколов