ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 квітня 2026 року	Справа №160/3659/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу №160/3659/26 за позовною заявою Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (79026, м. Львів, вул. Героїв Майдану, буд. 32, код ЄДРПОУ: 08410370) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення коштів,-
ВСТАНОВИВ:
17 лютого 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі – позивач) до ОСОБА_1 (далі – відповідач), в якій позивач просить суд:
- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , орган, що видав 5333, дата видачі 05.12.2022 року, РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (79026, м. Львів, вул. Героїв Майдану, 32, тел. (0322) 38-65-34, адреса ел. пошти: nasv@post.mil.gov.ua,, код ЄДРПОУ 08410370, р/р UА758201720313271003201002931 в ДКСУ м. Києві, МФО 820172) витрати, пов`язані з його утриманням у зазначеному закладі вищої освіти у розмірі 846175 грн. 02 коп.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на наявність правових підстав для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з його утриманням у позивача, які складаються з витрат на грошове та продовольче забезпечення, речового та медичного забезпечення, а також оплати комунальних послуг за період навчання. 
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/3659/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/3659/26, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження). Витребувано додаткові докази по справі.
03 березня 2026 року від позивача надійшли додаткові докази по справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року витребувано від позивача додаткові докази по справі.
10 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що молодший сержант ОСОБА_1 звільнився з військової служби відповідно до підпункту “д” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відсутні правові підстави для здійснення відшкодування витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти.
10 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач зазначає, що слід відрізняти підстави відрахування з числа курсантів і підстави дострокового розірвання контракту і звільнення з військової служби. Так, підставою відрахування з числа курсантів ОСОБА_1 згідно вищевказаного наказу, є небажання продовжувати навчання, а підставою розірвання контракту та звільнення з військової служби є пп. «д» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку з звільненням з полону.
10 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від позивача в підсистемі «Електронний Суд». До клопотання долучено копію грошового атестату від 24.08.2023 року №199, виданого Військовою частиною НОМЕР_3 .
14 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач повторює доводи позовної заяви. 
У відповідності до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами/
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно матеріалів справи відповідач проходив у позивача навчання в період з 25.08.2023 року по 05.11.2025 року, що також підтверджується копією контракту від 25.08.2023 року.
Згідно довідки відповідача витрати на утримання відповідача за період з 25.08.2023 року по 05.11.2025 року склали 846175,02 грн:
1) грошове забезпечення: 722236,44 грн;
2) продовольче забезпечення: 77719,08 грн;
3) речове забезпечення: 0,00 грн;
4) медичне забезпечення: 1645,00 грн;
5) спожиті комунальні послуги та енергоносії: 44574,50 грн.;
6) оплата транспортних послуг: 0,00 грн, що також підтверджується розрахунками витрат, пов`язаних з утриманням курсантів.
Наказом позивача від 05.11.2025 року №285 відповідача виключено зі списків особового складу позивача. 
З грошового атестату від 24.08.2023 року №199, виданого Військовою частиною НОМЕР_3 , вбачається, що відповідач до початку навчання у позивача проходив військову службу, в т.ч. має вислугу років 3 роки 3 місяці та 28 днів. Отже, підстави для застосування в межах даної справи приписів п. 4, 5 Порядку №964 відсутні. 
Вважаючи наявною за відповідачем заборгованість у заявленому до стягнення розмірі позивач звернувся з цим позовом про її стягнення.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII) курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності), в інших випадках, передбачених законом, та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського або офіцерського складу після закінчення відповідно закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "з", "и" пункту 1, підпунктів "д", "е", "ж", "з" пункту 2 та підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, відповідно до порядку та умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року № 964 (далі – Порядок №964). 
За п. 3 Порядку №964 відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних із: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг.
Порядок розрахунку витрат встановлюється Міноборони та центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані заклади фахової передвищої військової освіти, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти.
Згідно з п. 4 Порядку №964 витрати відшкодовуються в повному розмірі:
- курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк базової військової служби до вступу в заклад фахової передвищої військової освіти, вищий військовий навчальний заклад, військовий навчальний підрозділ закладу вищої освіти, а також курсантами жіночої статі - за весь період навчання;
- курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк базової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк;
- особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (10 років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів “д”, “е”, “з”, “и” пункту 1, підпунктів “д”, “е”, “ж”, “з” пункту 2 і підпункту “в” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, - за весь період навчання.
Згідно з п. 5, 6 Порядку №964 витрати відшкодовуються в розмірі різниці суми витрат з утримання курсантів і витрат з утримання громадян України, що пройшли базову військову службу:
- курсантами, які навчалися менше встановленого законодавством строку базової військової служби, - за весь період навчання;
- курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк базової військової служби, - за весь період навчання, який відповідає строку базової військової служби.
У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Пунктом 7 Порядку №964 встановлено, що суми відшкодованих курсантами та особами офіцерського складу витрат перераховуються Міноборони та центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані заклади фахової передвищої військової освіти, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, із подальшим їх перерахуванням до загального фонду державного бюджету за кодом класифікації доходу бюджету 24060300 “Інші надходження”.
Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджено наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 року №419/831/240/605/537/219/534 (далі – Порядок №419). 
За п. 2.1. Порядку №419 відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на:
грошове забезпечення;
продовольче забезпечення;
речове забезпечення;
медичне забезпечення;
перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад;
оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.
Витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання.
Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.
Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.
Пунктом 2.1.2. Порядку №419 встановлено, що витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.
У довідці-розрахунку відображається кількість діб перебування на харчуванні та фактична його вартість, яка підраховується на підставі відповідних норм харчування.
Згідно з п. 2.3. Порядку №419 у разі дострокового розірвання контракту відповідні служби (підрозділи) забезпечення навчального процесу здійснюють остаточний розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення, складають довідки-розрахунки та подають їх до кадрового підрозділу ВНЗ.
Період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу ВНЗ.
У наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ.
Наказом Міністерства оборони України від 31.12.2024 року №877 затверджено Особливості відрахування, поновлення та переведення курсантів, слухачів, ад`юнктів закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та наукових установ у системі Міністерства оборони України (далі – Особливості). 
За п. 3 розділу І Особливостей курсанти, слухачі та ад`юнкти, які навчаються (навчалися) в ЗФПВО, ВВНЗ, ВНП ЗВО та НУ і здобувають (здобували) фахову передвищу та вищу освіту для заміщення вакантних посад сержантського і старшинського та офіцерського складу ЗСУ, Держспецтрансслужби, а також інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних і розвідувальних органів, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, на які Конституцією та законами України покладено функції з забезпечення оборони держави, можуть бути відраховані, поновлені та переведені в порядку, визначеному цими Особливостями.
Відповідно до п. 1 розділу ІІ Особливостей відрахування курсантів здійснюється:
- з першого курсу - керівником (начальником) ЗФПВО, ВВНЗ, закладу вищої освіти (далі - ЗВО);
- з другого і наступних курсів, крім випускного - керівником (начальником) ЗФПВО, ВВНЗ, ЗВО з дозволу начальника, якому цей ЗФПВО, ВВНЗ, ВНП ЗВО підпорядкований;
- з випускного курсу - начальником, якому ЗФПВО, ВВНЗ та ВНП ЗВО підпорядкований, за поданням керівника (начальника) ЗФПВО, ВВНЗ, ЗВО.
Пунктом 3 розділу ІІ Особливостей встановлено, що підставами для відрахування курсантів, слухачів, ад`юнктів з навчання в ЗФПВО, ВВНЗ, ВНП ЗВО та НУ є:
завершення навчання за відповідною освітньою (освітньо-професійною, освітньо-науковою) програмою;
невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за наявності);
порушення академічної доброчесності;
небажання продовжувати навчання (власне бажання);
недисциплінованість військовослужбовця;
систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем;
скасування допуску до державної таємниці або відмова у вищій формі допуску до державної таємниці;
відмова від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського, сержантського і старшинського складу після завершення навчання в ЗФПВО, ВВНЗ та ВНП ЗВО;
стан здоров`я;
сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
скорочення штатів або проведення організаційних заходів;
обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права обіймати певні посади;
переведення до іншого ЗФПВО, ВВНЗ, ВНП ЗВО та НУ.
Згідно п. 7 розділу ІІ Особливостей за небажання продовжувати навчання (за власним бажанням) відраховуються курсанти, слухачі, ад`юнкти, які подали рапорт на ім`я керівника (начальника) ЗФПВО, ВВНЗ, ВНП ЗВО або НУ про небажання продовжувати здобуття освіти з вказанням причин такого рішення.
За п. 15, 16 розділу ІІ Особливостей з метою запобігання необ`єктивності та упередженості в розгляді питань стосовно відрахування - відрахуванню кожного курсанта, слухача та ад`юнкта повинна передувати особиста бесіда керівника (начальника, заступника начальника) ЗФПВО, ВВНЗ, ВНП ЗВО або НУ з кожним здобувачем освіти.
При розгляді питання про відрахування курсантів, слухачів, ад`юнктів кожен випадок відрахування (крім відрахування за станом здоров`я, сімейними обставинами, обвинувальним вироком суду) обов`язково розглядається на вченій раді ВВНЗ, ВНП ЗВО, науковій раді НУ, педагогічній раді ЗФПВО.
Відповідно до п. 19, 20 розділу ІІ Особливостей контракт про проходження військової служби (навчання) припиняється (розривається), а курсант відраховується з ЗФПВО, ВВНЗ та ВНП ЗВО та звільняється з військової служби з підстав, визначених частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Курсанти, яких відраховано із ВВНЗ, ВНП ЗВО та ЗФПВО, у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням) або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання індивідуального навчального плану та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу, відшкодовують витрати, пов`язані з їх утриманням у ВВНЗ, ВНП ЗВО та ЗФПВО, відповідно до законодавства.
Застосовуючи вказані положення законодавства до обставин цієї справи суд зазначає наступне. 
Сторони висловили суперечливі доводи щодо наявності правових підстав для відшкодування відповідачем витрат на його утримання у позивача як таких, в зв`язку з чим цим доводам надається першочергова оцінка суду. 
У відзиві відповідач звертав увагу на описку щодо дати зарахування відповідача на навчання. З матеріалів справи вбачається, що такою датою є саме 25.08.2023 року, що узгоджено підтверджується наказами про зарахування та призначення на посаду, а також змістом контракту, в зв`язку з чим ці доводи не впливають на рішення суду по суті. 
Також відповідач зазначав, що у п. 3 розділу ІІ Особливостей немає підстави для відрахування у вигляді «звільнення з полону». 
Вказане є наслідком того, що в цій нормі права вказано саме підстави для відрахування в т.ч. курсантів, а в наказах позивача про звільнення та відрахування відповідача згадано нормативні положення щодо військовослужбовців. Остання категорія є ширшою та має загальний характер по відношенню до курсантів. 
Так, в межах правовідносин «курсант-навчальний заклад» позивача відраховано саме за підставою «небажання продовжувати навчання (за власним бажанням). Це буквально вказано в рапорті самого відповідача на відрахування від 01.10.2025 року (вх. № 6182/Р від 20.10.2025 року), що є вимогою п. 7 розділу ІІ Особливостей – вказати причину, через яку курсант бажає звільнитися за власним бажанням (в т.ч. такою причиною може бути і намір припинити статус військовослужбовця як такий, якщо особа має відповідні підстави). З таким же формулюванням щодо відповідача проведено і засідання вченої ради позивача. У витягу з протоколу від 17.10.2025 року №5 навіть вказано посилання на абз. 5 п. 3 розділу ІІ Особливостей. 
Водночас, курсанти є військовослужбовцями або з початку навчання у відповідному навчальному закладі (згідно ст. ст. 2, 25 Закону № 2232-XII), або ще з більш раннього періоду (як відповідач, який поступив на навчання вже у статусі військовослужбовця), в зв`язку з чим особа перебуває в двох статусах одночасно та має особливості правового становища в кожному з таких аспектів. 
Особливість правового становища позивача полягає в тому, що він одночасно мав підставу не лише для припинення статусу курсанта (відрахування за власним бажанням згідно абз. 5 п. 3 розділу ІІ Особливостей), а й для припинення статусу військовослужбовця, а саме в зв`язку зі звільненням з полону). Через це до позивача не було застосовано загальне правило поведінки згідно ч. 11 ст. 25 Закону № 2232-XII щодо направлення після відрахування до військової частини для подальшого проходження військової служби. 
Однак як в межах Особливостей, так і в межах ч. 1 ст. 25 Закону № 2232-XII вказано підставу для відрахування курсанта саме як «небажання продовжувати навчання (за власним бажанням)». 
Отже, відповідач втратив статус курсанта саме за власним бажанням. 
Згідно п. 20 розділу ІІ Особливостей обов`язок відшкодування витрат покладено на курсантів, які відраховані саме «через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням)» - ту саму підставу, через яку відраховано і позивача. 
Узагальнюючи вищевикладене, відповідач безпідставно ототожнював статуси курсанта та військовослужбовця. Статус курсанта відповідач втратив через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням). Статус військовослужбовця відповідач втратив через звільнення з полону. 
В свою чергу обов`язок відшкодувати витрати є спеціальним обов`язком для осіб, що перебували в правовому становищі «курсант», військовослужбовці в цілому не мають обов`язку відшкодовувати витрати на утримання, оскільки не проходять навчання, такий обов`язок є специфічним і існує саме для військовослужбовців-курсантів. 
В ч. 10 ст. 25 Закону № 2232-XII в свою чергу однозначно вказано, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, відповідно до порядку та умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Також відповідач посилався на положення п. 1 Порядку №964. Аналогічні приписи містяться і в ч. 10 ст. 25 Закону №2232-XII, однак в обох випадках таке посилання є нерелевантним: вказані підстави для звільнення з військової служби передбачені для групи осіб, які відмовилися від подальшого проходження служби (після закінчення навчання) та звільнились з визначеного переліку підстав. Адже в обох нормах йдеться про різні групи осіб: 
1) курсанти, які відраховані в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за наявності), у зв`язку з припиненням громадянства України;
2) особи, які відмовилися від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського або офіцерського складу після закінчення відповідно закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (10 років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів “д”, “е”, “з”, “и” пункту 1, підпунктів “д”, “е”, “ж”, “з” пункту 2 і підпункту “в” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Тобто, законодавець окремо передбачив: для курсантів навчальних закладів такої категорії є обов`язок в подальшому 5 років проходити військову службу (п. 1 контракту, ч. 2 ст. 23 Закону №2232-XII), а якщо особа до завершення цього строку відмовляється від подальшого проходження служби протягом 5 років з конкретних підстав (які відповідач не вірно інтерпретував), то вона має обов`язок відшкодувати витрати на її утримання та навчання. Відповідно, якщо звільнення було б здійснено з інших підстав, то такий обов`язок не виникав би. 
В контексті цього спору вказане не має значення: позивач не є особою, яка перейшла в категорію «відмовився від подальшого проходження військової служби … протягом 5 років після закінчення вищого військового навчального закладу», тому що його навчання не було завершеним. 
Відповідно, лише якби позивач, наприклад, завершив навчання та так само звільнився з військової служби через перебування у полоні (не очікуючи спливу 5 років), то обов`язок відшкодувати витрати був би відсутній. Однак позивач в цілому не закінчив навчання, тому не має значення з якої підстави він втратив статус військовослужбовця – законодавець не передбачив, що для юридичної ситуації позивача так саме буде відсутній загальний обов`язок відшкодувати витрати. Для цього мала б існувати норма права, яка передбачала такий збіг фактичних обставин, однак наразі таке правило поведінки відсутнє. 
Оскільки загальним є обов`язок відрахованого курсанта відшкодувати витрати і лише у спеціально визначених законодавством випадках витрати можуть не відшкодовуватися. Для юридичної ситуації позивача такої пільги не передбачено, в свою чергу загальне правило поведінки все ще продовжує діяти, через що обов`язок відшкодувати витрати наявний. 
Інших доводів щодо обов`язку відповідача «по суті» відшкодувати витрати відповідачем не заявлено, а судом не встановлено. 
Відповідно, суд переходить до вирішення питання про порядок та розмір відшкодування таких витрат. 
Грошове забезпечення курсантів вищих навчальних закладів належить до категорії витрат на їх навчання і за наявності на те підстав підлягають компенсації.
На спірні правовідносини не поширюється дія положень пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 15.06.2023 року у справі №520/6532/2020, від 13.01.2023 року у справі №440/2692/20.
Подібне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 11.06.2024року у справі №160/29228/23.
Отже, відшкодуванню підлягають в т.ч. витрати з утримання позивача у вигляді виплаченого грошового забезпечення. 
Тотожне правозастосування здійснено і Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 11.01.2022 року у справі №160/14384/21, а також постановах Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.01.2024 року у справі №460/4684/23, від 08.11.2023 року у справі №300/2420/22, постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 року у справі №620/773/23, постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2023 року у справі №540/4144/20.
Таким чином, усі без виключення витрати на утримання відповідача підлягають стягненню на користь позивача, що відповідає послідовній та актуальній судовій практиці, передусім Верховного Суду. 
Суд вважає за доцільне навести практику Європейського суду з прав людини, яка є релевантною до обставин цієї справи за змістовним критерієм (суттю правовідносин між студентами вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання та подальшим працевлаштуванням в державних органах).
У справі Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) Європейський суд з прав людини зазначав: заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.
Європейський суд з прав людини уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту кошом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.
Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.
У справі Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.
Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.
Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.
У справі Yanask проти Туреччини (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.
Щодо захисту права власності у рішенні Європейського суду з прав людини вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
Отже, практика відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі особи, яка не виконала свій обов`язок щодо відпрацювання в державних органах визначеного строку, є належним способом реалізації державної політики та відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Спосіб реалізації такої політики шляхом подання позову до суду забезпечує особі можливість належним чином представляти свою позицію та користуватися усім можливим обсягом прав, в свою чергу суд забезпечує дотримання законності та верховенства права під час здійснення відповідної процедури.
Суд констатує, що факт витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у позивача в період навчання підтверджується належним чином. Також в наявності обставини, передбачені ч. 4 ст. 74 Закону №580-VIII, в зв`язку з якими відповідач має обов`язок відшкодувати такі витрати. В матеріалах справи наявний контракт, згідно якого відповідач зобов`язався відшкодувати відповідні витрати (п. 3). При цьому позивачем дотримано процедуру стягнення відповідних витрат. 
Слід зазначити, що жодних заперечень відповідачем проти розміру заявлених витрат не висловлено. 
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат. 
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 12693,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 20.11.2025 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. 
Отже, за обставин цієї справи відсутні судові витрати, які підлягають розподілу за результатом ухвалення рішення про задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (79026, м. Львів, вул. Героїв Майдану, буд. 32, код ЄДРПОУ: 08410370) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення коштів – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (ЄДРПОУ: 08410370) витрати, пов`язані з його утриманням у зазначеному закладі вищої освіти, у розмірі 846175,02 гривень (вісімсот сорок шість тисяч сто сімдесят п`ять гривень 02 копійки).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя Н.В. Боженко