Справа № 128/1245/25
Провадження № 22-ц/801/1087/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року	Справа № 128/1245/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,
за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 23 лютого 2026 року у м. Вінниця суддею цього суду Шевчук Л.П., дата складання повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі – АТ «Сенс Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 26.01.2022 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі – АТ «Альфа-Банк») та  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір № 501422615, відповідно до умов якого: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 250 000 грн; процентна ставка – 35 % річних, тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців; дата повернення кредиту – 26.01.2027 року; порядок повернення кредиту – графік платежів: до 28 числа кожного місяця у розмірі мінімального щомісячного платежу 8 872, 58 грн. 
Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у нього утворилась заборгованість за договором № 501422615 від 26.01.2022 року в розмірі 460 402, 52 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту – 248 291, 67 грн, заборгованості по відсотках – 212 110, 85 грн.
Між тим, 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року.
За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1  відповідну заборгованість та судові витрати.
23.02.2026 року заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у задоволенні вказаного вище позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, АТ «Сенс Банк» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб станом на 26.01.2022 року була розміщена на офіційному сайті та є публічно доступною, з якою  ОСОБА_1 ознайомлений.
Така публічна пропозиція із всіма додатками до неї, правила користування банківською платіжною карткою, тарифи, анкета-заява про акцепт публічної пропозиції, що надана клієнтом банку, угоди про використання продуктів банку, а також будь-які інші договори та угоди, що укладаються на підставі цього договору, разом складають єдиний документ - договір про банківське обслуговування фізичних осіб.
Згідно з умовами цього договору про банківське обслуговування фізичних осіб порядок надання послуг за кожним з продуктів банку визначається додатками до цього договору, які складають його невід`ємну частину та умовами угод про використання продуктів банку, що укладаються між сторонами на підставі договору (п. 2.5. договору про банківське обслуговування фізичних осіб).
Як визначено п. 5.1., 5.2. додатку № 5 до договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», банк має право в будь-якому разі вимагати, в тому числі у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов`язань позичальника за договором, в тому числі угодою, у випадку прострочення більше ніж на один місяць терміну сплати обов`язкового платежу за кредитом. Банк має право вимагати дострокового виконання всіх зобов`язань позичальника за договором, в тому числі угодою у випадках, визначених додатком № 5 за умови письмового попередження позичальника за 30 днів до дати дострокового виконання зобов`язань позичальника.
За таких умов, скаржник вважає, що АТ «Сенс Банк» має право вимагати від відповідача повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, так як таке право передбачене договором, що був укладений між сторонами, чого судом не було враховано при постановленні оскаржуваного рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 26.01.2022 року підписанням оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501422615  ОСОБА_1 запропонував АТ «Альфа-Банк»  укласти угоду про надання споживчого кредиту. 26.01.2022 року АТ «Альфа-Банк» направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір № 501422615 про надання кредиту. 26.01.2022 року ОСОБА_1 прийняв пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 501422615 про надання кредиту на умовах, визначених офертою (зворот а.с. 26-29).
Відповідно до п. 1 договору тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 250 000 грн; процентна ставка – 35 % річних, тип ставки – фіксована; строк кредиту – 60 місяців.
АТ «Альфа-Банк» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 250 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника, що підтверджується меморіальним ордером № 886008961 від 26.01.2022 року (а.с. 9).
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 05.08.2024 року утворилась заборгованість за договором № 501422615 від 26.01.2022 року в розмірі 460 402, 52 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту – 248 291, 67 грн, заборгованості по відсотках – 212 110, 85 грн (а.с. 16).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що умовами кредитного договору № 501422615 від 26.01.2022 року не передбачено права кредитора (банку) достроково вимагати повернення всієї суми отриманого кредиту до спливу кредитного договору і погодженого сторонами строку виконання зобов`язань позичальником в такому випадку.
За таких обставин, та з урахуванням того, що матеріали справи не містять доказів, що направлена банком вимога про дострокове повернення кредиту була отримана відповідачем, що є порушенням ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд дійшов висновку, що у ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення суми грошових коштів за кредитним договором № 501422615 від 26.01.2022 року. 
Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
10.06.2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.
Положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові від 27.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.
Із аналізу частини третьої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що за умови затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, законодавець надав право кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
У тому випадку, якщо умовами договору про споживчий кредит передбачено право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту, останній зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, строку, протягом якого вони мають бути здійснені та усунути такі порушення у визначений кредитодавцем строк, з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного нормативно-правового регулювання та висновків касаційного суду, колегія суддів вважає, що, встановивши, що умовами кредитного договору № 501422615 від 26.01.2022 року не передбачено обов`язку позичальника дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, а також, що позивач не дотримався процедури дострокового стягнення заборгованості, яка передбачена ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Суд першої інстанції правильно врахував, що кредит за кредитним договором № 501422615 від 26.01.2022 року є споживчим, що підтверджено умовами кредитного договору, а тому на правовідносини, які за ним виникли, регулюються, в тому числі, Законом України «Про споживче кредитування»
02.04.2024 року АТ «Сенс Банк» листом направило позичальнику ОСОБА_1 вимогу про повернення всієї суми кредиту та процентів за вказаним кредитним договором протягом 30 календарних днів з дня одержання цієї вимоги.
При цьому доказів, які б підтверджували отримання  ОСОБА_1 вимоги АТ «Сенс Банк» позивач, в порушення вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», суду не надав.
Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що у даній справі відсутні правові підстави для дострокового стягнення споживчого кредиту за кредитним договором № 501422615 від 26.01.2022 року, строк виконання якого не настав, оскільки у позичальника не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів того, що позичальник таку вимогу одержав. 
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.02.2022 року у справі № 755/11307/17, від 22.10.2025 року у справі № 766/2926/23 щодо застосування ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до обґрунтування наявності підстав для дострокового стягнення споживчого кредиту, однак факт отримання ОСОБА_1 вимоги кредитора скаржник не довів під час розгляду цієї справи ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
Що стосується посилання скаржника на те, що додаток № 5 до договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», що є складовою публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб, яка станом на 26.01.2022 року була розміщена на офіційному сайті та є публічно доступною, з якою, як зазначає АТ «Сенс Банк»,  ОСОБА_1 ознайомлений, та умовами якої передбачено, що банк має право в будь-якому разі вимагати, в тому числі у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов`язань позичальника за договором, в тому числі угодою, у випадку прострочення більше ніж на один місяць терміну сплати обов`язкового платежу за кредитом, а також банк має право вимагати дострокового виконання всіх зобов`язань позичальника за договором, в тому числі угодою у випадках, визначених додатком № 5 за умови письмового попередження позичальника за 30 днів до дати дострокового виконання зобов`язань позичальника, то апеляційний суд вказує на таке.
Додаток № 5 до договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», пунктами якого визначено право кредитора на дострокове стягнення кредиту, не є складовою кредитного договору від 26.01.2022 року № 501422615, так як відсутній підпис позичальника про ознайомлення і таким додатком, що узгоджується з правовими висновки, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції встановив всі обставини, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, у зв`язку із чим підстави для його скасування, з посилань, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення, а заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року – без змін.
Понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий