ЄУН справи: 336/368/26>
Номер провадження: 1-кп/336/838/2026
ВИРОК
Іменем України
25 червня 2026 року      м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 
за участі прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
обвинуваченого ОСОБА_7 
захисника адвоката ОСОБА_8 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням
ОСОБА_7 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Кіцмань Чернівецької області, громадянина України, мешкає у АДРЕСА_1 , не одруженого, раніше не судимого в силу положень ст. 89 КК України,
у скоєнні злочину, передбаченого ст. 408 ч. 4 КК України,—
ВСТАНОВИВ:
Солдат ОСОБА_7 , проходячи військову службу за мобілізацією на посаді радіотелефоніста 2 піхотного взводу 1 піхотної роти ВЧ НОМЕР_1 , 11 липня 2024 року, діючи в умовах воєнного стану, з метою ухилення від проходження військової служби, умисно самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів ВЧ НОМЕР_1 , розташоване у АДРЕСА_2 , після чого свої службові обов?язки не виконував, заходів до повернення до військової частини не приймав, про своє місцезнаходження командуванню і в органи військового управління не повідомляв.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у скоєнні злочину не визнав. По суті пояснив, що на військовій службі перебував з лютого 2023 року, 01.07.2024 року був переведений до ВЧ НОМЕР_1 . Під час проходження служби у нього виникали конфлікти з командирами у зв`язку з безпідставним складанням щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 172-20 КУпАП, стягнення грошових коштів. Крім того, один з військовослужбовців вимагав давати гроші на потреби підрозділу по 6000 гривень на місяць, натомість ОСОБА_7 відмовився від цього. Внаслідок цього конфлікту ОСОБА_7 дійсно покинув місце розташування свого підрозділу, але перебував у сщ. Комишуваха, наміру покинути військову службу не мав, але не повертався до військової служби через роздратування. Вказував, що іншим військовослужбовцям було відомо, де він фактично перебуває, телефон він не змінював, натомість командування його не шукало. Заходів щодо повернення на військову службу до іншого підрозділу або військової частини не вживав, адже не бажає повертатись до служби з місць позбавлення волі.
Судом за клопотанням сторони обвинувачення та захисту допитані свідки, досліджені письмові докази.
Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що станом на у 2024 році перебував на військовій службі, був на посаді командира 1 піхотної роти ВЧ НОМЕР_1 . У липні 2024 року до їх підрозділу був переведений ОСОБА_7 . Одразу коли ОСОБА_7 з`явився в підрозділі, він вказав, що не бажає проходити військову службу у бойовому підрозділі та збирається покинути військову службу. До 11.07.2024 року ОСОБА_7 до бойових дій не залучався, адже скаржився на зубний біль. 11.07.2024 року під час перевірки особового складу було встановлено відсутність ОСОБА_7 , на телефонні дзвінки він не відповідав, до військової частини не повертався.
Свідок ОСОБА_10 показав, що у липні 2024 року займав посаду командира 2 піхотного взводу ВЧ НОМЕР_1 . ОСОБА_7 з`явився в його підрозділі 01.07.2024 року та одразу заявив, що військову службу проходити не бажає, що він втомився та більше служити не бажає. Незважаючи на проведену бесіду ОСОБА_7 11.07.2024 року покинув підрозділ на автомобілі, на дзвінки не відповідав.
Свідок ОСОБА_11 повідомив, що станом на липень 2024 року перебував на посаді бойового медика ВЧ НОМЕР_1 . ОСОБА_7 був до них переведений, але пробув дуже нетривалий період часу. За цей час ОСОБА_7 ночував у своєму автомобілі, відмовився ночувати у місці розміщення військовослужбовців, висловлював загальні скарги на здоров`я, але, на переконання свідка, суттєвих проблем зі здоров`ям не мав. Коли його не було виявлено у місці розташування підрозділу, свідок вживав заходів для пошуку ОСОБА_7 , шукали найближчою територією, телефонували на блокпост.
При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне.
Наказом від 12.02.2024 року ОСОБА_7 призначено на посаду радіотелефоніста – лінійного наглядача відділення управління 1 мінометного взводу мінометної батареї ВЧ НОМЕР_1 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.07.2024 року ОСОБА_7 призначено на посаду радіотелефоніста 2 піхотного взводу 1 піхотної роти.
Рапортом від 11.07.2024 року командир 1 піхотної роти ВЧ НОМЕР_1 повідомлено командиру військової частини про відсутність під час перевірки наявності особового складу солдата ОСОБА_7 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 11.07.2024 року призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_7 .
Згідно із актом службового розслідування підтверджено відсутність на військовій службі ОСОБА_7 з 11.07.2024 року, вирішено притягнути його до дисциплінарної відповідальності.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 136 від 09.08.2024 року ОСОБА_7 позбавлено щомісячної премії та додаткової винагороди.
За місцем проходження служби ОСОБА_7 характеризується негативно, про що вказано у службовій характеристиці.
Згідно зі медичною характеристикою від 25.07.2024 року ОСОБА_7 звертався зі скаргами на здоров`я, перебував на лікуванні з 01 по 13 квітня 2024 року.
Інших доказів учасниками провадження не надавалось, сторони обвинувачення та захисту вказали, що судом були досліджені усі докази, які вони вважали необхідним надати.
Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що показаннями обвинуваченого та свідків, а рівно і дослідженими письмовими доказами підтверджений факт того, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, 11 липня 2024 року самовільно залишив місце служби, виїхав за межі місця розташування свого підрозділу та не вживав заходів для повернення до військової служби до моменту його затримання.
Стороною захисту в судовому засіданні сформульовано позицію, що ОСОБА_7 не мав умислу та наміру на ухилення від проходження військової служби, а залишення ним місця розташування підрозділу було пов`язане із конфліктами з командуванням, особистою емоційною реакцією на переслідування, а відтак, за відсутності обов`язкового для кваліфікації його дій за ст. 408 КК України умислу на ухилення від військової служби, відсутній і склад інкримінованого злочину, у зв`язку з чим сторона захисту просила ОСОБА_7 виправдати.
За версією обвинуваченого, він умислу на ухилення від військової служби не мав, а покинув місце розташування підрозділу через конфлікт з командиром, безпідставне відрахування грошових коштів, тощо. Також обвинувачений наголошував на тому, що командування його підрозділу та військової частини не вживало заходів для його розшуку, а він у свою чергу не переховувався, перебуваючи у сусідньому населеному пункті.
Водночас суду не було надано стороною захисту відомостей про те, що ОСОБА_7 притягувався до адміністративної відповідальності за скоєння військових адміністративних правопорушень, пов`язаних із проходженням військової служби, і, як наслідок, на нього накладалось стягнення у виді штрафу за такі правопорушення та здійснювалось відрахування грошових коштів.
З наявних у Єдиному реєстрі судових рішень відомостей вбачається, що справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_7 за ст. 172-20 ч. 3 КУпАП була закрита постановою суду від 10.09.2024 року за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення.
ОСОБА_7 дійсно двічі був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 КУпАП за скоєння правопорушень під час перебування на військовій службі.
Водночас обидві постанови суду датовані періодом часу після липня 2024 року, а відтак не могли бути підставою для проведення відрахувань з суми грошового забезпечення ОСОБА_7 як військовослужбовця.
Як вказував ОСОБА_7 однією з причин конфлікту з командуванням були вимоги щодо надання щомісячно суми для забезпечення потреб підрозділу.
Однак суду не надано доказів того, що ОСОБА_7 за даним фактом звертався до правоохоронних органів або до командування військової частини. Крім того, він пояснив, що він від надання грошових коштів відмовився.
Суд також критично оцінює доводи захисника про те, що самовільне залишення військової служби ОСОБА_7 обумовлено його особистою психологічною реакцією на дії командирів, а його психологічний стан був нестабільним внаслідок попередньої участі у бойових діях.
Так, суду не надано доказів того, скільки саме часу ОСОБА_7 брав участь у бойових діях, чи був він поранений, чи потребував психологічної допомоги. Доказів того, що він під час несення служби або після самовільного залишення військової частини за такою допомогою звертався, суд теж надано не було.
Немає також значення для кваліфікації дій особи те, які саме заходи після самовільного залишення військової служби така особа вживала для переховування та чи вживала вона такі заходи взагалі.
Так, до обов`язків командування військової частини не входить розшук військовослужбовців у разі самовільного залишення ними місця несення служби.
В цьому випадку істотними для вірної кваліфікації є дії самого військовослужбовця, а саме чи намагався він повернутись на військову службу, чи повідомляв командування про своє місце перебування.
Тож твердження ОСОБА_7 про те, що він не мав умислу на дезертирство, суд оцінює критично, адже покинувши військову службу 11.07.2024 року ОСОБА_7 протягом 16 місяців не вживав активних заходів для повернення до військової служби до ВЧ НОМЕР_1 , а рівно і не намагався влаштуватись на службу до іншої військової частини.
Таких заходів ОСОБА_7 не вживав і після затримання, вказуючи, що буде шукати нове місце служби виключно після звільнення з-під варти, водночас не навів будь-якого обґрунтування для цього, адже навіть у разі зміни запобіжного заходу або його скасування кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 все одно б залишалось у провадженні суду.
При цьому для кваліфікації дій особи як дезертирства та визначення наявності суб`єктивної сторони даного злочину не мають істотного значення особисті мотиви особи, яка ухиляється від військової служби, важливим є сама наявність сформованого умислу на ухилення від військової служби.
На думку суду, сама по собі відмова ОСОБА_7 скористатись можливістю бути звільненим від кримінальної відповідальності у відповідності до положень ст. 401 ч. 5 КК України, враховуючи чітке розуміння ОСОБА_7 тяжкості інкримінованого злочину та можливості отримати покарання у виді позбавлення волі у відповідності до санкції ст. 408 ч. 4 КК України, свідчить не про його бажання тимчасово ухилитись від військової служби в конкретній військовій частині чи підрозділі, а про намір взагалі її не проходити в подальшому, що як раз і є відмінною ознакою суб`єктивної сторони такого злочину як дезертирство.
Указом Президента України № 64 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та тривав станом на липень 2024 року, тож самовільне залишення місця служби обвинуваченим сталось у період воєнного стану.
Оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_7 у скоєнні злочину знайшла своє підтвердження та доведена належними та допустимими доказами та кваліфікує його дії за ст. 408 ч. 4 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
При дослідженні документів, які характеризують особистість ОСОБА_7 , судом встановлено, що обвинувачений раніше не судимий в силу положень ст. 89 КК України, офіційно не одружений, на обліку в наркологічному або психіатричному закладі не перебуває.
Обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання, судом не встановлено.
При обранні виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_7 та яке має досягти мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, а саме кари та виправлення, а рівно і запобігання скоєнню інших злочинів, суд виходить з того, що обвинувачений вчинив злочин, який чинним законодавством віднесений до категорії особливо тяжких, не має стійких соціальних зв?язків, не висловив будь-яких ознак каяття.
До строку покарання також слід зарахувати строк попереднього ув`язнення.
Враховуючи висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого, обставини скоєння злочину, продовження воєнних дій на території України, суд вважає необхідним також і залишити до набрання законної сили вироком обраний обвинуваченому запобіжний захід.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, ст. 408 ч. 4 КК України,—
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 408 ч. 4 КК України, та призначити покарання у виді шести років позбавлення волі.
До строку покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та рахувати строк відбування покарання з 28 листопаду 2025 року.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_7 залишити у виді тримання під вартою.
Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Суддя         ОСОБА_1