ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/640/26;	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №692/1294/20 Категорія: 302090000 	Левченко Л.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В., 
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» – адвоката Пасіченко Карини Павлівни на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» про усунення перешкод у користуванні майном, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» (далі – ТОВ «Продсільпром», товариство) про усунення перешкод у користуванні майном.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельних ділянок, площею 2,998 га (кадастровий номер 7120685200:03:001:1135) та площею 2,998 га (кадастровий номер 7120685200:03:001:0692), розташованих в адміністративних межах Коломицької сільської ради Драбівського району Черкаської області (далі – Коломицька СР) за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Йому стало відомо про те, що належні йому земельні ділянки перебувають в оренді ТОВ «Продсільпром». У відповідь на його запит товариство підтвердило державну реєстрацію права оренди на вказані земельні ділянки, долучивши копію договору оренди землі від 09 вересня 2012 року, начебто укладеного між ним і ТОВ «Продсільпром».
Позивач зазначав, що він не підписував договір оренди землі від 09 вересня 2012 року, такий правочин є неукладеним, тому перебування земельних ділянок у користуванні товариства є безпідставним та таким, що порушує його права як власника землі.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ТОВ «Продсільпром» усунути йому перешкоди у користуванні вказаними земельними ділянками шляхом їх звільнення та скасування у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про право оренди товариства.
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року позов задоволено.
Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельними ділянками з кадастровими номерами 7120685200:03:001:1135 та 7120685200:03:001:0692, розташованими в адміністративних межах Коломицької сільської ради Драбівського району Черкаської області за межами населеного пункту, шляхом звільнення земельних ділянок та визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» права оренди цих земельних ділянок.
У задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» про поворот виконання рішення відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд виснував про наявність відносин між сторонами щодо оренди земельних ділянок. Проте вважав, що матеріалами справи не доведено, що такі відносини виникли саме відносно реалізації договору оренди землі від 09 вересня 2012 року, а не щодо реалізації інших договорів, зокрема, від 01 листопада 2006 року між тими ж сторонами. При цьому, під час судового розгляду знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_1 не підписував спірний договір від 09 вересня 2012 року, а отже, не узгоджував його істотних умов та не мав волевиявлення на його укладення.
Судом першої інстанції враховано, що належним способом захисту прав позивача у цій справи є визнання відсутнім у ТОВ «Продсільпром» права оренди належних позивачеві земельних ділянок. Проте, оскільки позовні вимоги про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельними ділянками шляхом звільнення даних ділянок та скасування записів про право оренди були сформовані у 2020 році відповідно до існуючої на той час судової практики, а позивач був позбавлений можливості змінити позовні вимоги шляхом висунення нових вимог, які не були зазначені у редакції позовної заяви від 21 грудня 2020 року, суд застосував принцип juranovitcuria («суд знає закони») та у відповідності до норм ст. 5 ЦПК України вважав необхідним визначити спосіб захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем належними йому земельними ділянками шляхом їх звільнення та визнання відсутнім у ТОВ «Продсільпром» права оренди цих земельних ділянок.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням представник ТОВ «Продсільпром» – адвокат Пасіченко К.П. подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на його незаконність, необґрунтованість, прийняття з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного дослідження та надання оцінки всім доказам наявним у справі, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Доводи скарги представника зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував правові позиції Верховного Суду, що обрання позивачем неправильного способу захисту є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, а не підставою виходити за межі позовних вимог та перебирати на себе обов`язки позивача щодо формування предмета позову. 
Крім того, представник відповідача вказує на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не враховано правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц, зокрема, можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання та врахування принципу заборони суперечливої поведінки.
Скаржник звертає увагу суду на те, що грошові кошти у виді орендної плати щороку отримувалися позивачем без будь-яких заперечень та питань щодо походження вказаних грошових коштів та їх цільового призначення. ОСОБА_1 визнав, що спірні земельні ділянки перебувають у користуванні відповідача з 2006 року по даний час. У той же час, стороною позивача не заперечується той факт, що після припинення дії договору оренди землі від 01 листопада 2006 року, протягом 2016-2022 років відповідач користувався земельними ділянками позивача, а ОСОБА_1 продовжував отримувати від відповідача грошові кошти. Тобто вказані орендні відносини протягом 2016-2022 року існували саме на підставі договору оренди від 09 вересня 2012 року.
Таким чином, на думку відповідача, ОСОБА_1 не довів та не підтвердив належними і допустимими доказами наявність підстав вважати договір оренди землі від 09 вересня 2012 року неукладеним, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги представника скаржника відмовити у повному обсязі.
Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 006878 від 03 вересня 2002 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 3,00 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Коломицької СР (а. с. 15-16, т. 1).
На підставі державного акту на право власності на землю серії ЯИ № 931037 від 17 грудня 2009 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 2,9980 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в селі Коломиці Драбівського району Черкаської області (а. с. 17-18, т. 1).
Згідно з договором оренди землі від 09 вересня 2012 року, укладеним між ОСОБА_1 і ТОВ «Продсільпром», земельну ділянку, площею 5,9980 га, передано в оренду товариству строком на 15 років (а. с. 21-22, т. 1).
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 12 серпня 2021 року № 451,1121/21-23 підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» договору оренди землі від 09 вересня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ «Продсільпром», виконаний не ОСОБА_1 (а. с. 149-168, т. 1).
Даний спір пов`язаний із захистом прав орендодавця на земельну ділянку у випадку неукладення договору оренди землі (непідписання/підписання іншою особою).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Верховний Суд у постанові у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 висновував, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (п.1 ч.2 ст. 16 ЦК).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).
По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20)
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив:
-зобов`язати ТОВ «Продсільпром» усунути йому перешкоди у користуванні земельними ділянками з кадастровими номерами: 7120685200:03:001:1135 та 7120685200:03:001:0692, які розташовані в адміністративних межах Коломицької сільської ради Драбівського району Черкаської області за межами населеного пункту, шляхом звільнення даних ділянок;
-скасувати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записи про право оренди ТОВ «Продсільпром» вказаних ділянок за номерами записів про речове право 34425901 та 37927641 відповідно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 виснувала, що належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.
Такий підхід в подальшому підтвердила і Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 та від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22.
Зокрема звертала увагу, що тлумачення статті 20 ЦК, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). (ч.1,2 статті 207 ЦК, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) [12] вказано, що:
… укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19)
Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18))
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17)
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (Постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц)
Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19)
У згаданій вище постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 вказано, що:
«Об`єднана палата зауважує, що: предметом її розгляду вже було питання про спосіб захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє. Об`єднана палата акцентувала увагу на тому, що: «такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача» (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22);
предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду були питання про те, чи є належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), вимога про скасування державної реєстрації права оренди. У справі 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) орендодавець просив визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди (пункт 54). Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновками судів про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги з мотивів обрання орендодавцем належного способу захисту порушеного права (пункт 55);
висновки об`єднаної палати касаційного суду мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду;
як Велика Палата Верховного Суду, так і Об`єднана палата послідовно дотримуються підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
За таких обставин, з урахуванням викладеного, Об`єднана палата вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2024 року у справі № 130/8/23 (провадження № 61-6874св24)».
Районний суд вірно виснував, що належним способом захисту позивача у цій справі є визнання відсутнім у ТОВ «Продсільпром» права оренди належних позивачеві земельних ділянок.
Однак, незважаючи на обраний позивачем спосіб захисту шляхом пред`явлення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками у спосіб їх звільнення та скасування запису про право оренди, суд помилково встановив наявність підстав для задоволення позовних вимог, використавши одночасно два різні способи захисту прав позивача, зокрема у спосіб, невірно обраний позивачем при пред`явлення позову, так і у спосіб, визначений діючими нормами закону та актуальної судової практики, вважаючи, що у цьому випадку вказане призведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду за захистом своїх прав.
Апеляційний суд враховує, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Належної позовної вимоги про визнання відсутнім права оренди позивач не заявляв, у зв`язку із цим відсутні підстави для вирішення питання про кваліфікацію договору оренди землі від 09 вересня 2012 року як неукладеного. Аналогічно і протилежні доводи відповідача, які також включені до змісту апеляційної скарги щодо виконання договору, обставини добросовісності орендодавця ОСОБА_1 , слід оцінювати за умови звернення орендодавця із належною вимогою. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати у постанові від 19 лютого 2024 року за результатами розгляду справи №567/3/22. 
Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку про те, що у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Продсільпром» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення даних ділянок та скасування записів про право оренди належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.
Наявність оскаржених судових рішень не перешкоджає позивачу звернутися до суду за захистом своїх прав, використавши належний спосіб їх захисту.
На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4035,84 грн.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» – адвоката Пасіченко Карини Павлівни задовольнити.
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» про усунення перешкод у користуванні майном відмовити.
Стягнути з   ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Продсільпром» судовий збір у розмірі 4035,84 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 28 квітня 2026 року.

Судді: