ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" травня 2026 р. Справа№ 911/2715/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Горбасенка П.В. 
Спаських Н.М. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 26.05.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро»
на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2026 (повний текст складено 31.03.2026)
у справі № 911/2715/25 (суддя Смірнов О.Г.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» 
до Сквирської міської ради 
про стягнення 516 576,27 грн. та зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Сквирської міської ради, у якому просило стягнути з відплвідача безпідставно набуті кошти з орендної плати в сумі 313 008,96 грн., інфляційні втрати в сумі 194 691,58 грн. та 3 % річних в сумі 8 875,73 грн., а також зобов`язати Управління державної казначейської служби України у Сквирському районі Київської області повернути ці кошти за рахунок місцевого бюджету згідно з рішенням суду.
Позов мотивовано тим, що позивачем було понесено витрати зі сплати орендної плати за договором, який було визнано судом недійсним, у зв`язку з чим такі витрати мають бути повернуті йому відповідачем, на підставі ст. 1212 ЦК України. 
Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:
- у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається (ч. 6 ст. 21 Закону «Про оренду землі»);
- чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов`язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов`язки передбачалися на майбутнє;
- фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним з моменту укладення, а зобов`язання за цим договором - припинятися на майбутнє;
- при цьому невиконані зобов`язання сторін за недійсним договором оренди, що виникли та існували до дати прийняття рішення судом про визнання його недійсним, повинні бути виконані сторонами. Договір оренди визнається недійсним з моменту його вчинення, тоді як орендні зобов`язання по ньому - на майбутнє, що зумовлено правовою природою орендних відносин.
Рішенням Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25 у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.
При цьому судом першої інстанції враховано, що матеріали справи не містять доказів створення відповідачем перешкод у використанні позивачем земельної ділянки, згідно умов спірного договору. 
Суд першої інстанції критично сприйняв твердження позивача з приводу того, що він земельною ділянкою не користувався, у зв`язку з тим, що вказана земля в минулому була колгоспним садом, який заріс чагарниками та деревами, які позивач не викорчовував через судові розгляди, щоб не нести додаткові витрати, вказавши, що:
- сторонами було підписано договір, та відповідно погоджено п. 1.3. договору згідно якого земельна ділянка знаходиться в стані придатному до використання за цільовим призначенням та відповідає встановленим законодавством вимогам. Земельна ділянка, яка передається в оренду, немає недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному цільовому використанню;
- судом досліджено фотознімки земельної ділянки, надані позивачем, та встановлено, що з них неможливо з`ясувати, чи земельна ділянка знаходиться в непридатному для використання стані, а також чи вона суцільно вкрита чагарниками та деревами. Крім того, неможливо встановити станом на яку дату були зроблені відповідні фотознімки земельної ділянки;
- з матеріалів позовної заяви також вбачається, що позивачем, крім сплати орендної плати, вчинялись дії спрямовані на оформлення технічної документації на земельну ділянку, сплачувався єдиний податок четвертої групи на земельну ділянку;
- за вказаних обставин, неможливо встановити, що позивач не користувався земельною ділянкою з листопада 2020 року до 31.12.2024 (до дати підписання сторонами Акту прийому-передачі (повернення) земельної ділянки);
- відтак, згідно умов спірного договору та чинного законодавства, позивач сплачував орендну плату за кожен місяць користування земельною ділянкою, а тому, грошові кошти сплачені позивачем за орендну плату не є відповідачем безпідставно набутими;
- нереалізація позивачем за час оренди земельної ділянки своїх господарських намірів не є підставою для звільнення від обов`язку оплачувати користування нею та відноситься до ризиків підприємницької діяльності.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності та рівності сторін, не дослідив належним чином обставини справи, зробив висновки без доказів, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що: 
- суд неодноразово задовольняв клопотання відповідача про розгляд справи без їх участі та про відкладення розгляду справи, водночас аналогічне клопотання позивача від 03.02.2026, обґрунтоване перебуванням представника позивача на лікарняному, фактично залишено без задоволення. Це свідчить про упереджене ставлення суду до позивача;
- позивач: не був присутній при розгляді; не отримував ухвали про проголошення вступної та результативної частини рішення. Це порушує право на справедливий суд;
- суд не дотримався процедури ухвалення та доведення рішення до сторін, що унеможливило реалізацію процесуальних прав позивача. Частиною 6 ст.233 ГПК України передбачено, що складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, проте судом першої інстанції повний текст рішення виготовлено з порушенням вказаного строку;
- апелянт хотів в судовому засіданні надати суду докази, що земельна ділянка дійсно не використовувалась. У матеріалах справи №911/1800/23, яку суд взяв до уваги ухвалюючи оскаржуване рішення, є долучений Проєкт землеустрою що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь землекористування ТОВ «Сервіс-Агро», що розташоване на території Сквирської ОТГ Білоцерківського району Київської області від 22.12.2021 завірений прокурором Сквирського відділу Бацурою В.К. На сторінці 98 із матеріалів справи №911/1800/23 останній абзац проєкту має наступний зміст: «Під час польового обстеження встановлено, що насадження, вік яких понад 60 років, розміщенні хаотично, ряди насаджень заросли чагарниками. Вцілілі насадження перебувають у непродуктивному і незадовільному стані (сухостої та хворі), які слід видалити з метою подальшого використання земельної ділянки за цільовим призначенням». Це є безпосереднім доказом того, що згадана земельна ділянка не використовувалась, а позивач ніс лише втрати сплачуючи орендну плату та податки;
- крім того апелянт хотів надати в судовому засіданні Акт обстеження земельної ділянки та встановлення факту її невикористання, але, враховуючи те, що судове засідання 05.02.2026 не було перенесено на іншу дату як того просив позивач, то і не було змоги долучити додаткові докази до матеріалів справи;
- суд помилково застосував норму, яка регулює відносини за чинним договором (ч. 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі») фактично це призводить до легалізації правових наслідків недійсного правочину, що прямо суперечить ст. 236 ЦК України;
- суд першої інстанції фактично визнав правомірним утримання відповідачем грошових коштів за відсутності будь-якої правової підстави, що суперечить базовим засадам цивільного права та усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування ст. 1212 ЦК України. Відповідач не довів жодної правової підстави для утримання спірних коштів, а сам факт їх отримання не є достатнім - відповідно до ст. 1212 ЦК України обов`язковим є існування правової підстави, яка в даному випадку відсутня у зв`язку з недійсністю договору.
До апеляційної скарги апелянтом додані додаткові докази, а саме копії Акту обстеження земельної ділянки та встановлення факту її невикористання від 26.01.2026, посвідчення № 21 депутата Сквирської міської ради виданого 18.11.2020 та проекту землеустрою що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь землекористування ТОВ «Сервіс-Агро», що розташоване на території Сквирської ОТГ Білоцерківського району Київської області від 22.12.2021.
Крім того у апеляційній скарзі апелянт просить:
- визнати неподання доказів до суду першої інстанції з поважних причин у відповідності до п.5. ч.1 ст. 267 ГПК України;
- затребувати із Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1800/23, в якій є достатньо матеріалів щодо невикористання земельної ділянки ТОВ «Сервіс-Агро» протягом всього часу дії договору оренди землі від 16.11.2020.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 справа № 911/2715/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.
В апеляційній скарзі скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25 залишено без розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25, ухвалено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 911/2715/25 призначено до розгляду на 26.05.2026 о 10:40 год., витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/2715/25.
29.04.2026 матеріли цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
22.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшла заява, в якій заявник просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке просить забезпечити в приміщенні Сквирського районного суду Київської області. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 вказану заяву задоволено.
25.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява, в якій заявник просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке просить забезпечити в приміщенні Сквирського районного суду Київської області. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 вказану заяву задоволено.

Щодо клопотання позивача про визнання неподання доказів до суду першої інстанції з поважних причин колегія суддів зазначає про таке.
Як встановлено вище, до апеляційної скарги позивачем додані копії Акту обстеження земельної ділянки та встановлення факту її невикористання від 26.01.2026, посвідчення № 21 депутата Сквирської міської ради виданого 18.11.2020 та проекту землеустрою що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь землекористування ТОВ «Сервіс-Агро», що розташоване на території Сквирської ОТГ Білоцерківського району Київської області від 22.12.2021.
Щодо наявності підстав для долучення до матеріалів справи вказаних доказів, колегія суддів зазначає про таке.
Враховуючи, що позивач додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядженні не мав.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
У обґрунтування наявності поважних причин для неподання до суду першої інстанції додаткових доказів позивач зазначає те, що:
- такі докази він мав надати в судовому засіданні, проте, враховуючи те, що судове засідання 05.02.2026 не було перенесено на іншу дату як того просив позивач, то і не було змоги долучити додаткові докази до матеріалів справи;
- суд першої інстанції не надав йому можливості надати докази невикористання земельної ділянки, оскільки прийняв рішення фактично заочно, з порушенням термінів прийняття рішення.
Колегія суддів зазначає про те, що положеннями чинного процесуального законодавства не встановлено необхідності подання додаткових доказів виключно в судовому засіданні, в свою чергу позивачем не наведено причин неможливості подати до суду першої інстанції додаткові докази до дати судового засідання 05.02.2026.
Колегія суддів зауважує позивачу на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.
Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.
Відповідно до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 ГПК України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.
При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).
За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Також слід зауважити на правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 499/895/19, у якій судом касаційної інстанції зауважено на тому, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
За таких обставин, додані позивачем до апеляційної скарги копії Акту обстеження земельної ділянки та встановлення факту її невикористання від 26.01.2026, посвідчення № 21 депутата Сквирської міської ради виданого 18.11.2020 та проекту землеустрою що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь землекористування ТОВ «Сервіс-Агро», що розташоване на території Сквирської ОТГ Білоцерківського району Київської області від 22.12.2021 як додаткові докази колегією суддів не приймаються, а розгляд апеляційної скарги здійснюється без урахування вказаних доказів.

Щодо клопотання позивача про витребування доказів матеріалів іншої справи №911/1800/23 із Господарського суду Київської області, колегія суддів зазначає про таке.
У обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначає, що у вказаній справі є достатньо матеріалів щодо невикористання земельної ділянки ТОВ «Сервіс-Агро» протягом всього часу дії договору оренди землі від 16.11.2020.
Порядок витребування доказів встановлений ст. 81 ГПК України, яка визначає, що:
- учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (ч. 1);
- у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (ч. 2).
Отже, за змістом положень чинного законодавства, витребування доказів судом є наслідком неможливості учасником справи отримати такі докази самостійно, а у клопотанні про витребування доказів учасник справи, серед іншого, має зазначити заходи, яких він вжив для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу, а також причини неможливості отримати цей доказ самостійно.
Позивачем вказаних вимог не дотримано та не зазначено заходів, яких він вживав для отримання наявних у матеріалах справи №911/1800/23 доказів, доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання таких доказів. При цьому слід зазначити, що позивач, як учасник справи №911/1800/23, мав можливість ознайомитись з матеріалами справи, зробити копій наявних у вказаній справі документів та подати їх до суду.
З огляду на вказане у задоволенні клопотання позивача про витребування із Господарського суду Київської області матеріалів справи №911/1800/23 колегією суддів відмовляється. 

Станом на 26.05.2025 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що ним було понесено витрати зі сплати орендної плати за договором, який було визнано судом недійсним, у зв`язку з чим, на думку позивача, відповідні витрати мають бути повернуті йому відповідачем, на підставі ст. 1212 ЦК України. 
16.11.2020 між Красноліською сільською радою Сквирського району Київської області (правонаступником якої є Сквирська міська рада) (далі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» (далі - Орендар) було укладено Договір оренди земельної ділянки (далі - Договір) (а.с. 9зворот-11), відповідно до п. 1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне володіння та користування (оренду) земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 28,4789 га, кадастровий номер земельної ділянки 3224082800:02:018:0002, що знаходиться в адміністративних межах Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області (надалі - об?єкт оренди).
Згідно пунктів 1.2., 1.3. Договору цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення. Земельна ділянка знаходиться в стані придатному до використання за цільовим призначенням та відповідає встановленим законодавством вимогам. Земельна ділянка, яка передається в оренду, немає недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному цільовому використанню.
Розмір орендної плати земельної ділянки за даним Договором складає 75 557,36 грн. Виплата орендної плати Орендарем Орендодавцеві здійснюється у національній валюті України (п. 2.1. Договору).
Пунктом 2.3. Договору передбачено, що строк виплати орендної плати: орендна плата сплачується щорічно не пізніше 31 грудня поточного року за поточний рік.
Відповідно до п. 3.1. Договору передання Об`єкту оренди від Орендодавця до Орендаря здійснюється на підставі даного договору та після його державної реєстрації. Сторони узгодили, що передача земельної ділянки Орендареві в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення.
Пунктами 4.1., 4.2. Договору встановлено, що у разі припинення або розірвання цього договору Орендар зобов?язаний повернути Орендодавцеві земельну ділянку. Орендар повертає земельну ділянку з урахуванням її нормального зносу та інших чинників. Повернення земельної ділянки Орендодавцеві Орендарем здійснюється на підставі даного Договору за актом повернення земельної ділянки. У разі якщо, на дату повернення земельної Орендодавцеві Орендарем на земельній ділянці знаходяться посіви, незібраний врожай - даний Договір вважається продовженим до звершення робіт по збиранню врожаю.
Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною зобов`язань, передбачених даним Договором (п. 11.2. Договору).
Позивач в позові зазначає, що він був добросовісним набувачем права оренди на згадану вище земельну ділянку і добросовісно виконував обов?язки, сплачуючи всі необхідні платежі за неї.
Позивач вказує, що ним, як добросовісним орендарем, були понесені витрати, а саме сплачено до бюджету орендної плати, згідно Договору, в розмірі 313 008, 96 грн.
З позовної заяви вбачається, що згідно постанови Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №911/1800/23 договір оренди земельної ділянки від 16.11.2020, який укладено між Красноліською сільською радою (правонаступник відповідач) Сквирського району (наразі Білоцерківський район) Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3224082800:02:018:0002, площею 28,4789 га., що знаходиться в адміністративних межах Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області (наразі Сквирська територіальна громада), визнано недійсним.
Позивач зазначає, що враховуючи вказану вище постанову Верховного Суду, він звернувся до відповідача з претензією від 18.11.2024 з вимогою відшкодувати кошти, які були ним витрачені, а також з вимогою скасувати державну реєстрацію Договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3224082800:02:018:0002, площею 28,4789 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 27.11.2020, індексний номер 39545932, оскільки через це позивач не мав змоги припинити сплату єдиного податку для уникнення штрафних санкцій з боку податкових органів та сплати орендної плати. Вказану претензію позивачем долучено до матеріалів справи. 
З позовної заяви вбачається, що у відповіді на претензію (лист Сквирської міської ради від 16.12.2024) відповідач відмовився відшкодовувати безпідставно отримані кошти, але скасував державну реєстрацію Договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3224082800:02:018:0002, площею 28,4789 га та надіслав акт прийому-передачі (повернення) згаданої земельної ділянки позивачу. Вказаний лист позивачем долучено до матеріалів справи.
Позивач також вказує, що Актом прийому-передачі (повернення) земельної ділянки від 31.12.2024, укладеним між Сквирською міською радою та ТОВ «Сервіс-Агро», позивачем було здійснено повернення земельної ділянки з кадастровим номером 3224082800:02:018:0002, загальною площею 28,4789 га з цільовим призначенням 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сквирської міської територіальної громади за межами села Красноліси. Вказаний Акт позивачем долучено до матеріалів справи. 
За твердженням позивача земельна ділянка була повернута в стані, в якому вона була надана. 
Позивач наголошує на тому, що у зв`язку з тим, що Договір було визнано недійсним, він остаточно втратив право розпочати користуватись земельною ділянкою. Позивач вказує, що земельною ділянкою не користувався, а лише терпів постійні збитки не маючи доходів. Згадана земельна ділянка не могла бути використана за своїм призначенням, у зв`язку з тим, що це колишній колгоспний сад, який заріс самосійними чагарниками та деревами, які у зв`язку із судовими розглядами позивач не викорчовував, щоб не нести додаткові витрати, тобто позивач не мав змоги розпочати господарську діяльність - жодної вигоди з ділянки не отримано. Крім того позивач сплатив орендну плату без належної правової підстави, позивач поніс витрати на підготовку документації, він сплатив податок, пов`язаний з використанням земельної ділянки, якою фактично не мав права та змоги користуватись. 
За вказаних обставин, позивач вважає, що фактично здійснював фінансування бюджету та супутніх витрат без належної правової підстави, що згідно ст. 1212 ЦК України є підставою для повернення таких коштів.
З позову також вбачається, що 10.01.2025 позивачем відповідачу було надіслано уточнену претензію, згідно якої позивач вимагав погасити кошти, які було затрачено ним на виконання Договору оренди земельної ділянки від 16.11.2020. Вказану претензію позивачем долучено до матеріалів справи. 
Позивач також вказує, що своєю відповіддю від 07.02.2025 за №03-593 відповідач відмовив у поверненні затрачених позивачем коштів. Відповідний лист відповідача позивач долучив до матеріалів справи. 
При цьому, позивач в позові наголошує на тому, що норма ст. 21 Закону України «Про оренду землі» не застосовується до випадків визнання договору недійсним. 
Вказане вище стало підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою, в якій останній просить суд стягнути з Сквирської міської ради на свою користь безпідставно набуті кошти з орендної плати у розмірі 313 008, 96 грн., інфляційні втрати у розмірі 194 691,58 грн., три проценти річних у розмірі 8 875,73 грн. та зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області повернути ці кошти за рахунок місцевого бюджету згідно з рішенням суду. 
Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №911/1800/23 визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 16.11.2020, укладений між Красноліською сільською радою Сквирського району Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агро», щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3224082800:02:018:0002, площею 28,4789 га, що знаходиться в адміністративних межах Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області (наразі Сквирська територіальна громада), який зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 27.11.2020 індексний номер 39545932 та зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агро» повернути Сквирській міській раді Київської області земельну ділянку з кадастровим номером 3224082800:02:018:0002, площею 28,4789 га, що знаходиться в адміністративних межах Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області (наразі Сквирська територіальна громада).
В постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №911/1800/23 також було встановлено таке: «При вирішенні питання дотримання принципу пропорційності у спірних правовідносинах, суд касаційної інстанції враховує ту обставин, що оспорюваний договір є договором оренди, визнання недійсним якого не тягне за собою двосторонню реституцію, а лише повернення земельної ділянки. Також судом враховано ту обставину, що відповідач не заявляв жодних вимог про компенсацію будь-яких витрат, пов`язаних з укладенням цього договору оренди, проте відповідач не позбавлений права, за наявності відповідних підстав, вирішити таке питання в окремому провадженні.». 
За ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За положеннями ст. 1212 ЦК України, на які посилається позивач, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
З розрахунку позивача, доданого до позовної заяви (а.с. 12), вбачається, що останнім, зокрема, заявлено до стягнення з відповідача витрати позивач зі сплати орендної плати в загальному розмірі 313 008, 96 за період з 2020 року по 21.07.2025 року. 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка (ч. 1 ст. 206 ЗК України).
За нормами п. п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України, орендна плата для цілей розділу XII цього Кодексу - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди.
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 ПКУ).
Згідно п. 269.1 ст. 269 ПК України встановлено, що платниками плати за землю є: платники земельного податку; власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); - землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Плата за землю віднесена до місцевих податків і є однією із складових податку на майно (пункт 10.11. статті 10 та пункт 265.1.3. статті 265 ПК України).
Згідно ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 вказаного Закону).
Відповідно до ч. 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.
При цьому, судом першої інстанції цілком вірно враховано, що матеріали справи не містять доказів створення відповідачем перешкод у використанні позивачем земельної ділянки, згідно умов Договору. 
Крім того, твердження позивача з приводу того, що він земельною ділянкою не користувався, у зв`язку з тим, що вказана земля в минулому була колгоспним садом, який заріс чагарниками та деревами, які позивач не викорчовував через судові розгляди, щоб не нести додаткові витрати, суд першої інстанції цілком вірно сприйняв критично, вказавши наступне. 
Сторонами було підписано Договір, та, відповідно, погоджено п. 1.3. Договору згідно якого земельна ділянка знаходиться в стані придатному до використання за цільовим призначенням та відповідає встановленим законодавством вимогам. Земельна ділянка, яка передається в оренду, немає недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному цільовому використанню.
При цьому, з наданих позивачем фотознімків земельної ділянки (а.с. 156зворот-161) неможливо з`ясувати, чи земельна ділянка знаходиться в непридатному для використання стані, а також чи вона суцільно вкрита чагарниками та деревами. Крім того, неможливо встановити станом на яку дату були зроблені відповідні фотознімки земельної ділянки. 
З матеріалів позовної заяви також вбачається, що позивачем, крім сплати орендної плати, вчинялись дії спрямовані на оформлення технічної документації на земельну ділянку, сплачувався єдиний податок четвертої групи на земельну ділянку. 
Так, за вказаних обставин, неможливо встановити, що позивач не користувався земельною ділянкою з листопада 2020 року до 31.12.2024 (до дати підписання сторонами Акту прийому-передачі (повернення) земельної ділянки). 
Відтак, згідно умов Договору та чинного законодавства, позивач сплачував орендну плату за кожен місяць користування земельною ділянкою, а тому, грошові кошти сплачені позивачем за орендну плату не є відповідачем безпідставно набутими.
При цьому, суд першої інстанції цілком вірно вказав на те, що нереалізація позивачем за час оренди земельної ділянки своїх господарських намірів не є підставою для звільнення від обов`язку оплачувати користування нею та відноситься до ризиків підприємницької діяльності.

Колегія суддів вважає помилковими посилання апелянта на те, що суд помилково застосував норму, яка регулює відносини за чинним договором (ч. 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі»), фактично це призводить до легалізації правових наслідків недійсного правочину, що прямо суперечить ст. 236 ЦК України та, з вказаного приводу, зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 25.11.2025 у справі № 905/20/23 вказав, що:
«Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
При цьому ч. 3 вказаної статті встановлює, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, чого суди попередніх інстанцій не врахували.
Так, правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).
Колегія суддів враховує, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним (нікчемним) унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Адже відповідач де-факто отримав у користування орендоване майно і таке користування вже ним реалізоване, водночас інша сторона удаваного договору оренди земельної ділянки отримала плату (яка у зазначений спосіб є насправді компенсацією вартості того, що одержав позивач за користування об`єктом оренди) за землю, і законодавець у ст. 21 Закону України «Про оренду землі», що є спеціальним нормативно-правовим актом у спірних правовідносинах, прямо встановив, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.
Таким чином, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності (нікчемності) проведення між сторонами двосторонньої реституції.».
За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно відмовив у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Також у апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що суд неодноразово задовольняв клопотання відповідача про розгляд справи без його участі та про відкладення розгляду справи, водночас аналогічне клопотання позивача від 03.02.2026, обґрунтоване перебуванням представника позивача на лікарняному, фактично залишено без задоволення, що свідчить про упереджене ставлення суду до позивача.
Колегія суддів вважає вказані твердження необґрунтованими та зазначає позивачу, що, як вірно встановлено судом першої інстанції:
- відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи;
- у відповідності до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею;
- норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретними особами, відтак, у позивача є можливість забезпечити участь будь-якого іншого уповноваженого представника для захисту своїх прав, при розгляді даної справи.
Колегія суддів додатково зауважує на тому, що за приписами ч. 3 ст. 256 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), а відтак, представником позивача є його керівник, доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні 05.02.2026 ним до суду першої інстанції надано не було.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції строку складення повного тексту судового рішення, колегія суддів зазначає про таке.
Частина 6 ст. 233 встановлює, що у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Матеріалами справи підтверджено, що повний текст судового рішення від 05.02.2026 судом першої інстанції складено 31.03.2026.
Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 277 ГПК України).
В свою чергу за змістом положень ч. 3 ст. 277 ЦК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Отже, за змістом положень чинного ГПК України не всі порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду, а лише ті, які призвели до неправильного вирішення справи або ті, які визначені ч. 3 ст. 277 ЦК України.
Колегією суддів при розгляді вказаної справи не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального законодавства, які є призвели до неправильного вирішення справи або тих, які визначені ч. 3 ст. 277 ЦК України.
Отже, за обставин, що склалися, підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25 відсутні.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-агро» на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2026 у справі № 911/2715/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 01.06.2026. 

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді П.В. Горбасенко

Н.М. Спаських