ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року 
м. Київ

Справа № 910/9390/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю. Л. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О., 

представників учасників справи:
позивача - Герасименко І. В.,
відповідача - Рудченко Є. Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Антимонопольного комітету України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 березня 2026 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Тищенко А. І., судді: Мальченко А. О., Михальська Ю. Б.)

у справі № 910/9390/25

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2025 року Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - ПрАТ "АК "Київводоканал", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України (далі - АМК, відповідач, скаржник) про визнання недійсним рішення Тимчасової адміністративної колегії АМК від 24 червня 2025 року № 6-р/тк "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у антимонопольній справі № 318/60/101-рп/к.23 (далі - Рішення АМК).

2. Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю висновків у Рішенні АМК стосовно порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції, оскільки відсутня сукупність обставин, що свідчать про вчинення суб`єктом господарювання порушення у вигляді зловживання монопольним становищем.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

3. 24 червня 2025 року було прийнято Рішення АМК, яким:
- визнано дії ПрАТ "АК "Київводоканал", які полягають у розробленні та застосуванні Правил приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 12 жовтня 2011 року № 1879 та зареєстрованих в Головному управлінні юстиції у місті Києві 17 жовтня 2011 року за № 44/903 (далі - Правила № 1879), положеннями яких передбачено обов`язки абонентів (споживачів) отримати у ПрАТ "АК "Київводоканал" умови на скид стічних вод у міську каналізацію, щорічно продовжувати строк їх дії та сплачувати в п`ятикратному розмірі тариф на послуги з водовідведення за весь період їх відсутності (у тому числі за відсутності змін у водовідведенні [обсягах скидання стічних вод] після закінчення строку їх дії), а також в укладенні з абонентами (споживачами) договорів з відповідними положеннями, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон № 2210-III), у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, де розташовані каналізаційні мережі, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні, тощо) ПрАТ "АК "Київводоканал" та використовуються (експлуатуються) ним для надання такої послуги своїм абонентам (споживачам), що призвело до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на цьому ринку (пункт 2 резолютивної частини Рішення АМК);
- накладено на ПрАТ "АК "Київводоканал" штраф у розмірі 10 095 500,00 грн за порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього Рішення (пункт 3 резолютивної частини Рішення АМК);
- зобов`язано ПрАТ "АК "Київводоканал" припинити порушення, яке полягає у розробленні та застосуванні Правил № 1879, положеннями яких передбачено обов`язки абонентів (споживачів) отримати у ПрАТ "АК "Київводоканал" умови на скид стічних вод у міську каналізацію, щорічно продовжувати строк їх дії та сплачувати в п`ятикратному розмірі тариф на послуги з водовідведення за весь період їх відсутності (у тому числі за відсутності змін у водовідведенні [обсягах скидання стічних вод] після закінчення строку їх дії), а також в укладенні з абонентами (споживачами) договорів з відповідними положеннями, та усунути його наслідки у двомісячний строк із дати отримання цього Рішення.

4. Позивач вважає, що АМК, визнаючи розроблення Правил № 1879 порушенням та притягаючи ПрАТ "АК "Київводоканал" за таке порушення до відповідальності, вийшов за межі своїх повноважень та ухвалив Рішення, що суперечить статті 42 Закону № 2210-III, що є підставою для його скасування; АМК під час прийняття спірного Рішення не врахував імперативних вимог Правил № 1879, самовільно здійснив тлумачення норм права без урахування правозастосовної практики та вийшов за межі наданих йому дискреційних повноважень визначивши нормативно-правовий акт незаконним, всупереч визначеній законом процедурі, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та як наслідок порушення охоронюваних законом інтересів позивача.

Короткий зміст судових рішень

5. Рішенням Господарського суду міста Києва від 10 грудня 2025 року у справі № 910/9390/25 (суддя Зеленіна Н. І.) відмовлено у задоволенні позову ПрАТ "АК "Київводоканал" до АМК про визнання недійсним Рішення АМК.

6. Суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду антимонопольної справи № 318/60/101-рп/к.23 встановлене АМК правопорушення не було припинено, оскільки ПрАТ "АК "Київводоканал" продовжило застосовувати Правила № 1879 в частині обов`язків абонентів отримати у ПрАТ "АК "Київводоканал" умови на скид стічних вод у міську каналізацію, щорічно продовжувати строк їх дії та сплачувати в п`ятикратному розмірі тариф на послуги з водовідведення за весь період їх відсутності (у тому числі за відсутності змін у водовідведенні [обсягах скидання стічних вод] після закінчення строку їх дії), а також укладати з абонентами (споживачами) договорів з відповідними положеннями. Суд першої інстанції виснував, що об`єктом антимонопольної відповідальності є не факт розроблення Правил № 1879 як разова дія 2011 року, а їх системне застосування позивачем у договірних відносинах із споживачами, що тривало на момент прийняття Рішення АМК, а тому суд зазначив, що порушення має характер триваючої антиконкурентної поведінки, строк давності за якою обчислюється з моменту її припинення.

7. Також місцевий господарський суд погодився з висновками відповідача, що розроблені ПрАТ "АК "Київводоканал" Правила № 1879:
- покладають на абонентів обов`язок отримувати окремий документ - Умови на скид (кожен рік попри відсутність змін у водовідведення (скиданні стічних вод) продовжувати Умови на скид), а не отримання (не подовження) яких може призвести до унеможливлення отримання послуг з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) ПрАТ "АК "Київводоканал";
- встановлюють для абонентів додаткову відповідальність у вигляді сплати п`ятикратного розміру тарифу за скидання стічних вод у систему централізованого водовідведення м. Києва у разі не отримання (не подовження) Умов на скид, що розглядається ПрАТ "АК "Київводоканал" як обсяг стічних вод, що перевищує договірний (тобто понадлімітний).

8. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03 березня 2026 року рішення Господарського суду міста Києва від 10 грудня 2025 року у справі № 910/9390/25 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог; визнано недійсним Рішення АМК.

9. Скасовуючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач як споживач послуг з централізованого водовідведення, на якого поширюється дія Правил № 1879, неухильно виконував і відповідно застосовував положення Правил № 1879, зокрема, оформив паспорт водного господарства, направляв до позивача листи щодо продовження/отримання умов на скид та на виконання вимог правил № 1879, мав умови на скид стічних вод. При цьому, відповідачем не надавалася позивачу інформація про невідповідність норм Правил № 1879 законодавству про захист економічної конкуренції, а також не вживалися заходи, спрямовані на скасування таких норм в установленому чинним законодавством порядку. З огляду на вчинення відповідачем дій всупереч попередній поведінці (виконання вимог Правил № 1879 протягом мінімум 10 років, а потім визначення протиправними тих норм, які ним же виконувалися) та не вчинення дій у визначеному законом порядку (не оскарження в судовому порядку норм Правил № 1879), суд апеляційної інстанції виснував, що Рішення АМК є необґрунтованим та незаконним з огляду на порушення фундаментальних принципів верховенства права та правової визначеності.

10. В контексті притягнення відповідача до відповідальності Рішенням АМК за розроблення Правил № 1879 суд апеляційної інстанції зазначив, що розроблення нормативно-правового акта в цілому або його частини є закінченою дією, яка характеризується чітко визначеними часовими проміжками, закінчення яких обумовлено фактом передачі такого проекту/пропозиції до суб`єкта правотворчої діяльності. Правила № 1879 були затверджені 12 жовтня 2011 року, тому суд апеляційної інстанції вважав, що, приймаючи рішення про притягнення до відповідальності позивача через 14 років після його завершення, АМК вийшов за межі своїх повноважень, що суперечить нормам статті 42 Закону № 2210-III.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. АМК звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 березня 2026 року у справі № 910/9390/25 та направити цю справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

12. Підставами касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

13. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2026 року для розгляду касаційної скарги у справі № 910/9390/25 визначено колегію суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Малашенкова Т. М.

14. Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у справі № 910/9390/25 на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

15. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував статті:
- 86 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 01 липня 2021 року у справі № 904/4227/20 та від 06 вересня 2022 року у справі № 910/2352/21;
- 75 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 08 квітня 2025 року у справі № 802/52/18-а, від 23 серпня 2022 року у справі № 910/6459/21 та від 02 грудня 2025 року у справі № 910/15362/24;
- 42 Закону № 2210-III без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 18 травня 2023 року у справі № 910/19008/21, від 03 грудня 2024 року у справі № 916/5677/23 та від 15 липня 2025 року у справі № 910/2415/24;
- 59 Закону № 2210-III без урахування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 06 червня 2023 року у справі № 904/4227/20;
- 269 ГПК України без урахування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 916/2368/18.

16. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування:
- абзаців першого, другого частини першої статті 42 Закону № 2210-III у справах про притягнення суб`єктів господарювання до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону № 2210-III, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку;
- пункту 4 Розділу І Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 01 грудня 2017 року № 316, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15 січня 2018 року за № 56/31508 (далі - Правила № 316), в частині необхідності доказування факту розроблення виконавцем місцевих правил приймання належними доказами при притягненні до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону № 2210-III;
- абзацу другого частини першої статті 25 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" (далі - Закон № 3659-XII) щодо необхідності скасування нормативно-правового акта, розроблення й застосування якого визнається органом АМК порушення законодавства про захист економічної конкуренції, перед прийняттям рішення про вчинення суб`єктом господарювання зазначеного порушення.

17. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на норму пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які знаходяться на електронному носії, безпосередньо у судовому засіданні. У касаційній скарзі скаржник чітко зазначає про недослідження листа ПрАТ "АК "Київводоканал" від 26 вересня 2023 року № 4022/18/36/02-23. 

Заперечення позивача на касаційну скаргу відповідача

18. У відзиві ПрАТ "АК "Київводоканал" просить касаційну скаргу АМК залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 березня 2026 року у справі № 910/9390/25 - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Межі розгляду справи судом касаційної інстанції

19. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

20. Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду апеляційної інстанції

21. Так, Рішенням АМК визнано дії ПрАТ "АК "Київводоканал", які полягають у розробленні та застосуванні Правил № 1879, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону № 2210-III, за що на відповідача було накладено штраф у розмірі 10 095 500,00 грн та зобов`язано припинити такі порушення.

22. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 50 Закону № 2210-III порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

23. За приписами частини першої і другої статті 12 Закону № 2210-III суб`єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб`єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар`єрів для доступу на ринок інших суб`єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

24. Частиною першою статті 13 Закону № 2210-III передбачено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

25. Предметом судового розгляду у цій справі є встановлення наявності чи відсутності визначених статтею 59 Закону № 2210-III підстав для визнання недійсним Рішення АМК. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого господарського суду та задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що Рішення АМК є необґрунтованим та незаконним з огляду на порушення фундаментальних принципів верховенства права та правової визначеності.

26. Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції у цій справі, скаржник стверджує, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, Верховним Судом не сформульовано висновків щодо питань застосування норм права у подібних правовідносинах та у зв`язку з недослідженням доказів у справі.

27. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

28. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

29. Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

30. Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

31. Також Верховний Суд виходить з того, що втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень (у цій справі - АМК) виходить за межі завдань господарського судочинства. Суд перевіряє лише те, щоб дискреційні повноваження (як можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох альтернативних варіантів управлінських рішень, кожен із яких є законним) не використовувалися органом свавільно. Тобто, дискреційні повноваження АМК мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля.

32. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

33. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

34. Згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

35. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 березня 2024 року у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 902/1076/24, від 09 серпня 2024 року у справі № 127/22428/21, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19, від 27 липня 2021 року у справі № 585/2836/16-ц, в яких зазначено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

36. Водночас наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

37. Щодо визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

38. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

39. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

40. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

41. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

42. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

43. Так, в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував, зокрема, норми статей 75, 269 ГПК України та статті 42 Закону № 2210-III без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2025 року у справі № 802/52/18-а, від 23 серпня 2022 року у справі № 910/6459/21, від 18 травня 2023 року у справі № 910/19008/21, від 03 грудня 2024 року у справі № 916/5677/23, від 15 липня 2025 року у справі № 910/2415/24 та від 01 червня 2021 року у справі № 916/2368/18.

44. За змістом постанови Верховного Суду від 08 квітня 2025 року у справі № 802/52/18-а розглядався спір про анулювання спеціального дозволу на користування надрами № 5832, виданий 29 липня 2013 року Приватному підприємству "Будтранс сервіс-М" (далі - ПП "Будтранс сервіс-М"). Позовні вимоги у цій справі були обґрунтовані тим, що ПП "Будтранс сервіс-М" не усунуто вимоги припису від 18 березня 2016 року № 349-14/06, а тому у відповідності до наказу Державної служби геології та надр України від 25 жовтня 2016 року № 373 останнім проведено перевірку ПП "Будтранс сервіс-М", за результатами якої зупинено дію Спеціального дозволу на користування надрами від 29 липня 2013 року № 5832. 

45. Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 серпня 2022 року у справі № 910/6459/21 розглядався спір про визнання іпотеки, яка виникла на підставі договору іпотеки від 17 грудня 2007 року, такою, що припинена, та зняття заборони відчуження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження № 6246320). Позовні вимоги у цій справі обґрунтовані тим, що внаслідок припинення зобов`язань за кредитною угодою від 17 грудня 2007 року № МА-36-07 шляхом повного її виконання, зобов`язання за договором іпотеки від 17 грудня 2007 року, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за кредитною угодою, припинилося, отже, іпотека є такою, що припинена відповідно до положень статті 17 Закону України "Про іпотеку".

46. За змістом постанови Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі № 910/19008/21 розглядався спір про визнання недійсним і скасування пунктів 1, 3, 4, 6, 7, 9 резолютивної частини рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення АМК у частині, що стосується Приватного акціонерного товариства аудиторської фірми "Де Візу" (далі - ПрАТ "Де Візу"). Спірним рішенням у цій справі визнано, що, зокрема, ПрАТ "Де Візу" вчинило порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, шляхом узгодження умов участі у конкурсній процедурі із закупівлі:
1) "Консультативні послуги з питань управління комерційною діяльністю", яка проводилась Підприємством (номер бюлетеня: 4 (606) від 09.01.2012, номер оголошення у бюлетені: 007154) [пункт 1 резолютивної частини рішення]; 
2) "Послуги зі складання звітів і проведення ревізій (консультаційні послуги з трансформації фінансової звітності Украероруху за 2010 рік відповідно до Міжнародних стандартів фінансової звітності та проведення аудиту фінансової звітності Украероруху за 2010 рік складеної відповідно до Міжнародних стандартів фінансової звітності)" (Лот № 1), яка проводилась Підприємством (замовник-1) (номер бюлетеня: 79 (252) від 04 липня 2011 року, номер оголошення у бюлетені: 104554) [пункт 4 резолютивної частини рішення]; 
3) "Послуги зі складання звітів і проведення ревізій", яка проводилась Портом (замовник-2) (номер бюлетеня: 19 (621) від 13.02.2012, номер оголошення у бюлетені: 065164) [пункт 7 резолютивної частини Рішення].

47. Відповідно до постанови Верховного Суду від 03 грудня 2024 року у справі № 916/5677/23 розглядався спір про визнання недійсним і скасування пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8 резолютивної частини рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення АМК в частині визнання вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Канів-СГЕМ" (далі - ТОВ "Канів-СГЕМ") порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених Відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на закупівлю послуги ДК 021:2015:50710000-5 - послуги з ремонту і технічного обслуговування електричного і механічного устаткування будівель (оголошення про проведення відкритих торгів опубліковано на вебпорталі Уповноваженого органу з питань закупівель httрs://ргоzоrrо.gоv.uа відповідно до ідентифікаторів закупівель: 1) UA-2017-06-07-000254-c); 2) UA- 2017-07-24-000998-b); 3) UA-2017-08-04-000081-а).

48. За змістом постанови Верховного Суду від 15 липня 2025 року у справі № 910/2415/24 розглядався спір про визнання недійсним рішення Тимчасової адміністративної колегії АМК "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 19 грудня 2023 року № 78-р/тк. Так, спірним рішенням у цій справі визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Газова будівельна компанія" і Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 частини першої статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю за предметом: "ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 (45300000-0 Будівельно-монтажні роботи (Будівельні роботи з реконструкції системи вентиляції та кондиціювання будівлі адміністративно-технічного корпусу)", проведених Державним підприємством "Український державний центр радіочастот" за допомогою електронної системи "Prozorro", ідентифікатор закупівлі в системі UA-2017-01-27-002568-b.

49. Відповідно до постанови Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 916/2368/18 розглядався спір про стягнення 3 868 393,68 грн, з яких: 1 640 737,86 грн основного боргу, 1 632 795,14 грн пені та 594 860,68 грн штрафу. Позовні вимоги у цій справі були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору підряду від 22 лютого 2018 року № ТВ-43/18 щодо виконання підрядних робіт (капітального ремонту будівлі їдальні) відповідно до строків, встановлених договором.

50. Суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається встановили, що пунктом 2 резолютивної частини Рішення АМК визнано дії ПрАТ "АК "Київводоканал", які полягають у розробленні та застосуванні Правил № 1879, положеннями яких передбачено обов`язки абонентів (споживачів) отримати у ПрАТ "АК "Київводоканал" умови на скид стічних вод у міську каналізацію, щорічно продовжувати строк їх дії та сплачувати в п`ятикратному розмірі тариф на послуги з водовідведення за весь період їх відсутності (у тому числі за відсутності змін у водовідведенні [обсягах скидання стічних вод] після закінчення строку їх дії), а також в укладенні з абонентами (споживачами) договорів з відповідними положеннями, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону № 2210-III, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, де розташовані каналізаційні мережі, які знаходяться на балансі (у володінні, користуванні, оперативному управлінні, тощо) ПрАТ "АК "Київводоканал" та використовуються (експлуатуються) ним для надання такої послуги своїм абонентам (споживачам), що призвело до ущемлення інтересів споживачів, яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на цьому ринку. 

51. Натомість у справах № 910/19008/21, № 916/5677/23 та № 910/2415/24, на які посилається скаржник, де предметом спору є оскарження рішення АМК, ці рішення не є подібними до того, яке прийнято у справі, що розглядається, а саме у вказаних справах рішеннями АМК було визнано, що суб`єкти господарювання вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону № 2210-III, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

52. Наведене вище свідчить про відмінність правовідносин у вказаних скаржником у касаційній скарзі справах та справі, яка розглядається, оскільки кожна справа є індивідуальною, що обумовлено, окрім правової кваліфікації дій, яку здійснює АМК, так і на підставі тих обставин, фактів, доказів, які АМК досліджує та оцінює у своєму рішенні, і які в подальшому досліджуються та оцінюються судом крізь призму статті 59 Закону № 2210-III.

53. Щодо посилань скаржника на неврахування висновків Верховного Суду у справах № 802/52/18-а, № 910/6459/21 та № 916/2368/18 колегія суддів зауважує, що правовідносини у вказаних справах є очевидно неподібними до цієї справи, що розглядається, висновки у них сформовані за інших фактичних обставин, а тому такі висновки не можуть бути застосовані під час вирішення справи № 910/9390/25.

54. Верховний Суд не раз наголошував, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

55. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права має місце, коли суд першої чи апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі.

56. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду вважає, що правові висновки Верховного Суду у справах № 802/52/18-а, № 910/6459/21, № 910/19008/21, № 916/5677/23, № 910/2415/24 та № 916/2368/18 щодо застосування положень статей 75, 269 ГПК України та статті 42 Закону № 2210-III є такими, що зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах та за інших встановлених фактичних обставин справ, тому доводи скаржника в цій частині Верховним Судом не розглядаються.

57. Щодо посилання скаржника на застосування судом апеляційної інстанції статті 86 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 липня 2021 року у справі № 904/4227/20 та від 06 вересня 2022 року у справі № 910/2352/21, колегія суддів зазначає таке.

58. Слід зазначити, що у справах, наведених вище, рішення АМК стосувалися порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону № 2210-III.

59. Правові позиції у вказаних справах стосуються застосування статті 86 ГПК України, яка є нормою процесуального права та як норма процесуального права має загальний характер.

60. Зазначені справи і ця справа, яка розглядається, є схожими в частині, що стосується предмета позову, за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону № 2210-III та застосуванням статті 86 ГПК України.

61. За приписами статті 3 Закону № 3659-XII основним завданням АМК є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

62. Водночас, згідно з пунктами 1 - 5 частини першої статті 7 Закону № 3659-XII у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції АМК має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

63. Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 2210-III встановлено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

64. Верховний Суд наголошує на тому, що господарським судам першої та апеляційної інстанції під час вирішення справ щодо визнання недійсними рішень АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції належить здійснювати оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку частини другої статті 86 ГПК України, зокрема, досліджувати також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності.

65. Верховний Суд відзначає, що застосування приписів статті 86 ГПК України, як норми процесуального права, має загальний характер для усіх справ. Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто, з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

66. Слід зазначити, що алгоритм і порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить, у першу чергу, від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування.

67. Тому доводи скаржника в частині застосування судом статті 86 ГПК України без урахуванням висновків Верховного Суду у справах № 904/4227/20 та № 910/2352/21 колегія суддів відхиляє.

68. Щодо твердження скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норми статті 75 ГПК України без урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02 грудня 2025 року у справі № 910/15362/24, у якій рішення АМК стосувалося порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону № 2210-III.

69. Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

70. Суд зауважує про те, що постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі № 910/10365/15 зазначено, зокрема, таке: 
"п. 45. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій посилалися на те, що згідно з приписами частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом".
"п. 48. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20, пункт 7.10), від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21, пункт 9.8))".

71. У постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи".

72. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зазначив, що у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2012 року у справі № 2а-1971/12/2670, залишеній без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року, суд дійшов висновку, що "оскаржуваним актом умови на скид передбачені в якості одного з необхідних документів для укладення договору, дія якого підтверджується щорічно протягом дії договору, тому застосування санкції за відсутність умов, встановлена оскаржуваним актом, ідентична застосуванню санкцій за відсутність договору".

73. Доводи скаржника в контексті неправильного застосування судом апеляційної інстанції норми статті 75 ГПК України зводяться до того, що висновки суду у справі № 2а-1971/12/2670 не можуть свідчити про відсутність у діях позивача порушення законодавства про захист економічної конкуренції. 

74. Колегія суддів Верховного Суду вважає такі твердження скаржника обґрунтованими, оскільки у справі № 2а-1971/12/2670, предметом спору у якій було визнання нечинними пунктів 2.2, 3.3.1. 33.2, 3.3.3, 3.3.4, 8.1 Правил № 1879, судами було надано саме правову оцінку Правилам № 1879, а не було встановлено обставин чи відповідають ці Правила законодавству про захист економічної конкуренції. Більше того, предметом спору у цій справі, що розглядається, є визнання недійсним Рішення АМК, яким притягнуто до відповідальності позивача за розроблення і застосування Правил № 1879, разом з тим у справі № 2а-1971/12/2670 не встановлювалися обставини правомірно чи неправомірно ПрАТ "АК "Київводоканал" розробляло і застосовувало Правил № 1879 та чи порушив позивач законодавство про захист економічної конкуренції. Таким чином, справа № 2а-1971/12/2670 не має преюдиційного значення для цієї справи, що розглядається, відтак в цій частині оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині.

75. Щодо доводів скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 59 Закону № 2210-III, яка визначає підстави для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 червня 2023 року у справі № 904/4227/20, колегія суддів вважає, що їх слід розглядати у сукупності із заявленою скаржником підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

76. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

77. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

78. АМК зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування абзаців першого, другого частини першої статті 42 Закону № 2210-III у справах про притягнення суб`єктів господарювання до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону № 2210-III, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку.

79. За змістом абзаців першого, другого частини першої статті 42 Закону № 2210-III суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності; строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.

80. Обґрунтовуючи свою позицію, скаржник зазначає, що строки давності за вчинення позивачем порушення, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону № 2210-III ще не настали, оскільки ПрАТ "АК "Київводоканал" не припинило встановлене АМК триваюче порушення, яке полягає не в розробленні Правил № 1879 як разової дії у 2011 році, а в їх системному застосуванні. При цьому скаржник зазначає, що позивача було притягнуто до відповідальності Рішенням АМК за вчинення одного порушення, передбаченого пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону № 2210-III. Також скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції неправомірно виділив з цієї кваліфікації лише "розроблення нормативно-правового акта в цілому, або його частини", що, на думку скаржника, призвело до неправильного застосування норми статті 42 Закону № 2210-III.

81. Колегія суддів Верховного Суду вважає такі твердження скаржника помилковими з огляду на таке.

82. Згідно з частиною першою статті 13 Закону № 2210-III зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

83. Правила № 1879 були затверджені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 12 жовтня 2011 року. За змістом пунктів 1.1, 1.2 цих Правил, вони розроблені відповідно до статей 1, 2, 35, 38, 39, 42, 44, 70, 95, 99, 110, 111 Водного кодексу України (із змінами і доповненнями); статей 1 - 3, 5, 16, 19, 24, 31 - 35, 39 - 41, 47, 51, 68 - 70 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (із змінами і доповненнями); статей 30, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (із змінами і доповненнями); статей 19, 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання"; пунктів 1, 5, 8 розділу 1, пункту 21 розділу 3, пунктів 33, 34 розділу 6 Основних напрямків державної політики України у галузі охорони довкілля, використання природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки, затверджених Постановою Верховної Ради України від 05 березня 1998 року № 188/98-ВР; Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 1999 року № 465; Інструкції про встановлення та стягнення сплати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів та Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19 лютого 2002 року № 37, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 26 квітня 2002 року за № 402/6690 та за № 403/6691 відповідно (далі - Правила № 37); пунктів 1.2, 1.4, 2.3, розділів 3 - 5, 11 - 15 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року № 190, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2008 року за № 936/15627. Ці правила поширюються на організації, установи, підприємства усіх форм власності та фізичних осіб - підприємців, що скидають всі види стічних вод у міську систему каналізації (крім балансоутримувачів житлового фонду та об`єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, або у яких немає орендарів чи інших суб`єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження).

84. За змістом положень Правил № 37 (які були чинні на момент затвердження Правил № 1879):
- на підставі цих Правил та Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових стічних вод у системи каналізації населених пунктів Водоканали розробляють місцеві Правила приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту, у яких установлюються допустимі концентрації для кожної забруднюючої речовини, що може скидатися Підприємствами в систему каналізації, а також відображаються місцеві особливості приймання стічних вод Підприємств у міську каналізацію (пункт 1.5);
- місцеві Правила приймання згідно з Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" затверджують виконавчі органи місцевих рад за поданням Водоканалів після погодження з територіальними органами Мінекоресурсів та Міністерства охорони здоров`я України. Місцеві Правила приймання є обов`язковими для всіх Підприємств, яким Водоканали надають послуги з водовідведення та які розташовані на території даної місцевої ради (пункт 1.6);
- Водоканали мають право, зокрема, розробляти, погоджувати та представляти на затвердження виконавчим органам рад місцеві Правила приймання стічних вод підприємств, а також зміни і доповнення до них (абзац другий пункту 2.1).

85. Зі змісту наведених вище норм вбачається, що Правила № 1879, за розроблення і застосування яких було притягнуто до відповідальності позивача у цій справі, розроблялися на виконання Правил № 37. При цьому саме розроблення зазначеного проекту є внутрішньою діяльністю суб`єкта господарювання та ніяким чином не впливає на діяльність Підприємств, оскільки до їх затвердження розпорядженням органу місцевого самоврядування зазначені правила не мають юридичної сили та правових наслідків. 

86. Лише після затвердження розпорядженням органу місцевого самоврядування та реєстрації Міністерством юстиції України зазначені правила набувають юридичної сили та стають обов`язковими для виконання. Отже, вплив на конкуренцію та інтереси суб`єктів господарювання норм Правил № 1879 відбувається не внаслідок розроблення їх проекту, а внаслідок затвердження органом місцевого самоврядування як нормативного акта. Тому висновок у Рішенні АМК про визнання дій ПрАТ "АК "Київводоканал", які полягають у розробленні Правил № 1879 порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону № 2210-III, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення (приймання стічних вод) в територіальних межах м. Києва, є необґрунтованим.

87. Оскільки висновок АМК про визнання дій ПрАТ "АК "Київводоканал" з розроблення Правил № 1879 порушенням норм пункту 2 статті 50 та частини першої статті 13 Закону № 2210-III є необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним нормам матеріального права, то норми статті 42 Закону № 2210-III, які регулюють строки притягнення до відповідальності, до спірних відносин не застосовуються, отже відповідний висновок апеляційного суду є помилковим.

88. Щодо висновку АМК про визнання дій ПрАТ "АК "Київводоканал" з застосування Правил № 1879 порушенням норм пункту 2 статті 50 та частини першої статті 13 Закону № 2210-III Верховний Суд зазначає таке.

89. Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 2210-III антиконкурентними діями органів місцевого самоврядування є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

90. При цьому норма частини першої статті 13 Закону № 2210-III відносить до зловживанням монопольним (домінуючим) становищем дії суб`єкта господарювання (монополіста), які призвели або можуть призвести до обмеження конкуренції або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

91. З наведених норм вбачається, що нормативний акт органу місцевого самоврядування є обов`язковим для виконання всіма суб`єктами, на яких він поширює свою дію, тому навіть за умов існування значної конкуренції на ринку ці суб`єкти господарювання мали б вчиняти дії на виконання такого нормативного акта. Тому дії суб`єкта господарювання, вчинені на ним на виконання зобов`язань, покладених на нього чинним нормативним актом, не є зловживанням монопольним (домінуючим) становищем. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 907/162/17 та від 11 липня 2023 року у справі № 910/2991/22.

92. У випадку, якщо нормативний акт органу місцевого самоврядування призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції, то антиконкурентні дії вчиняються саме таким органом місцевого самоврядування, а не суб`єктом господарювання який виконує цей нормативний акт. 

93. З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для формування висновку щодо питання застосування абзаців першого, другого частини першої статті 42 Закону № 2210-III у справах про притягнення суб`єктів господарювання до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону № 2210-III, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку.

94. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування пункту 4 Розділу І Правил № 316 в частині необхідності доказування факту розроблення виконавцем місцевих правил приймання стічних вод належними доказами при притягненні до відповідальності за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону № 2210-III.

95. Дослідивши зміст Правил № 316, колегія суддів Верховного Суду не вважає за необхідне формувати висновок щодо питання застосування пункту 4 Розділу І цих Правил у подібних правовідносинах, оскільки Правила № 1879, за розроблення і застосування яких позивача було притягнуто до відповідальності спірним Рішенням АМК, були затверджені 12 жовтня 2011 року. Водночас Правила № 316 були прийняті лише 01 грудня 2017 року, тобто більше ніж через 6 років після розроблення та прийняття Правил № 1879. Таким чином, посилання скаржника на необхідність формування зазначеного висновку Верховного Суду є необґрунтованим, оскільки нормативний акт за розроблення якого позивача було притягнуто до відповідальності був затверджений раніше у 2011 році, коли Правила № 316 не діяли. Отже норми цих правил до спірних відносин сторін не застосовуються.

96. Також, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування абзацу другого частини першої статті 25 Закону № 3659-XII щодо необхідності скасування нормативно-правового акта, розроблення й застосування якого визнається органом АМК порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, перед прийняттям рішення про вчинення суб`єктом господарювання зазначеного порушення.

97. Як зазначено у пункті 77-78 цієї постанови дії суб`єкта господарювання, вчинені на ним на виконання зобов`язань, покладених на нього чинним нормативним актом, не є зловживанням монопольним (домінуючим) становищем. У випадку, якщо нормативний акт органу місцевого самоврядування призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції, то антиконкурентні дії вчиняються саме таким органом місцевого самоврядування, а не суб`єктом господарювання який виконує цей нормативний акт.

98. Отже, суб`єкта господарювання може бути притягнуто до відповідальності за зловживанням монопольним становищем у разі, якщо його дії виходять за межі виконання зобов`язань, покладених на нього нормативним актом, або якщо він продовжує вчиняти ці дії після втрати чинності таким нормативним актом.

99. Враховуючи вищевикладене Верховний Суд погоджується з схожими висновками, сформованими у оскаржуваній постанові апеляційного суду, тому не вбачає підстав для формування висновку щодо питання застосування абзацу другого частини першої статті 25 Закону № 3659-XII. 

Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

100. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

101. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які знаходяться на електронному носії, безпосередньо у судовому засіданні. У касаційній скарзі скаржник також зазначає про неврахування апеляційним судом листа ПрАТ "АК "Київводоканал" від 26 вересня 2023 року № 4022/18/36/02-23. 

102. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

103. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

104. В контексті наведеного колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що твердження скаржника про недослідження доказів, які знаходяться на електронному носії є абстрактним та необґрунтованим, оскільки скаржником не перелічено які саме докази там знаходяться, які, на думку скаржника, були залишені поза увагою судом апеляційної інстанції. 

105. Щодо тверджень скаржника про неврахування апеляційним судом листа ПрАТ "АК "Київводоканал" від 26 вересня 2023 року № 4022/18/36/02-23. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник вважає суттєвою обставиною розроблення ПрАТ "АК "Київводоканал" проектів змін та доповнень до Правил № 1879 про що зазначається у наведеному листі.

106. Верховний Суду відхиляє цей аргумент як підставу для задоволення касаційної скарги з огляду на висновки, зазначені у пунктах 85-86 цієї постанови про те, що розроблення проектів нормативних актів є внутрішньою діяльністю суб`єкта господарювання та ніяким чином не впливає на діяльність Підприємств, оскільки до їх затвердження розпорядженням органу місцевого самоврядування зазначені правила не мають юридичної сили та правових наслідків. 

107. Таким чином, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України не знайшла свого підтвердження. Інших доводів на обґрунтування незаконності постанови Північного апеляційного господарського суду від 03 березня 2026 року у справі № 910/9390/25 касаційна скарга не містить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

108. З огляду на зазначене колегія суддів Верховного Суду зауважує про надання вичерпної відповіді на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

109. Таким чином, наведені скаржником доводи не впливають на результат вирішення цієї справи. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та визнання недійсним Рішення АМК, але з інших підстав, тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови; в решті оскаржуване судове рішення у цій справі слід залишити без змін.

110. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

111. Згідно з частинами першою, четвертою статті 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судові витрати

112. З огляду на висновок про зміну мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення із залишенням без змін його резолютивної частини, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Антимонопольного комітету України задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 березня 2026 року у справі № 910/9390/25 змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

3. В решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 03 березня 2026 року у справі № 910/9390/25 залишити без змін.

4. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова