ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2026 року   Справа № 906/56/26 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Розізнана І.В. ,  суддя Тимошенко О.М. 
без виклику учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі №906/56/26 (повний текст складено 03.04.2026)
за позовом Приватного підприємства "Бетон-Цемент" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" 
про стягнення 85 985,55 грн

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі №906/56/26 позов задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" на користь Приватного підприємства "Бетон-Цемент" 73200, 00 грн основного боргу; 11870,37 грн пені; 915,18 грн інфляційних; 2662,40 грн судового збору.
Вказане рішення мотивоване тим, що відповідач не надав суду доказів погашення заборгованості за поставлений позивачем товар в сумі 73200,00 грн, а тому є законними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 73200,00 грн вартості товару. Також суд першої інстанції виснував про підставність вимог позивача про стягнення з відповідача пені та інфляційних.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" звернулося до суду із апеляційною скаргою 22.04.2026 через систему Електронний суд, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі № 906/56/26 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові повністю. Судові витрати покласти на позивача.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:
- суд першої інстанції проігнорував визнання позивачем поштового підписання накладних, зокрема, якщо накладні підписувалися не при відвантаженні товару у червні—липні 2025, а пересилалися поштою у серпні 2025, то: по-перше, бухгалтер Глібко Ю.П., яка підписала накладні зі сторони постачальника, фізично не могла перевірити повноваження отримувача при передачі товару — адже підпис проставлявся дистанційно, через місяці; по-друге, п. 2.3 Договору передбачає, що товар вважається переданим "з моменту підписання повноваженими представниками Сторін видаткових накладних". Якщо підписання відбулося у серпні 2025, то і передача товару (якщо вона взагалі мала місце) могла відбутися найраніше 20.08.2025, а не у червні—липні, як стверджує позивач. Це руйнує весь розрахунок пені та інфляційних, який обраховано з 20.06.2025; по-третє, підпис, проставлений не в присутності контрагента, а на документі, отриманому поштою, міг бути виконаний будь-якою особою, що мала доступ до відправлення — родичем, працівником, навіть самим відправником;
- суд першої інстанції надав податковому кредиту доказове значення, якого він не має;
- суд першої інстанції, поклавши в основу рішення податковий кредит як ключовий доказ, допустив помилку: він ототожнив податковий облік із цивільно-правовим фактом передачі товару, що є різними правовими категоріями;
- суд першої інстанції не дослідив відсутність ТТН та доводи про фізичну неможливість переміщення 50+ тонн без документального суду; 
- неправильне застосування норм матеріального права щодо пені, зокрема, щодо помилкового визначення початку прострочення; не застосовано ч. 6 ст. 232 ГК до правовідносин, що виникли до скасування ГК;
- акти звірки, підписані електронним підписом, не замінюють дефектних первинних документів;
- суд першої інстанції не надав оцінки доводам скаржника про Льовкіна С.А. та процесуальну поведінку позивача.
23.04.2026 на адресу суду від Приватного підприємства "Бетон-Цемент" надійшла заява про заперечення проти відкриття апеляційного провадження, в якій заявник просить ухвалити рішення про залишення апеляційної скарги без руху, а при порушенні скаржником встановленого судом строку на усунення недоліків, ухвалити рішення про повернення апеляційної скарги.
04.05.2026 матеріали справи №906/56/26 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі №906/56/26 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати Північно-західному апеляційному господарському суду належні докази сплати 3993,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
22.05.2026 на адресу суду від ТОВ "Автобудтранс-Б" надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі №906/56/26. Роз`яснено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі №906/56/26 буде здійснюватися без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано учасникам у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 263 ГПК України протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, 17.09.2024 між Приватним підприємством "Бетон-Цемент" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" (покупець) було укладено Договір поставки №1709/24 (надалі - договір) (а.с. 7, 8).
Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник протягом терміну дiї даного договору зобов`язується поставляти блоки бетонні (надалі - товар), а покупець приймати та оплачувати товар у порядку i на умовах, визначених даним договором.
Пунктом 1.2. договору, сторони визначили, що найменування товару, кiлькiсть, цiна за одиницю товару та за кожну партію товару, загальна вартiсть товару, що підлягає поставці, визначаються рахунками на оплату, виставленими постачальником за усною або письмовою заявкою покупця. Рахунки є невід`ємною частиною даного договору.
Згідно п.2.1. договору, доставка товару здійснюється транспортом покупця.
Як зазначено у п. 2.2. договору, при прийманні товару, покупець зобов`язаний перевірити на місці кiлькiсть товару, та кiлькiсть задекларовану в супровідних документах. В разi виявлення різниці у кiлькостi між задекларованим та доставленим товаром покупець зобов`язаний повідомити продавця засобами, телефонного зв`язку для вирішення питання, щодо відшкодування рiзниці кiлькостi товару. У разi відсутності вказаної процедури, подальші претензії щодо невідповідності кiлькостi товару, продавцем не визнаються.
Пунктом 2.3. договору сторони погодили, що товар вважається переданим постачальником i прийнятим покупцем з моменту підписання повноваженими представниками сторін видаткових накладних.
Згідно п. 4.4. договору, загальна ціна договору визначається як вартiсть всіх замовлень покупця виконаних постачальником, протягом дії цього договору.
Покупець зобов`язується оплатити товар за договірною ціною шляхом перерахування коштів на р/р постачальника, згідно рахунка па оплату (п.5.1. договору).
Відповідно до п.5.2. договору, оплата за цим договором здійснюється в наступному порядку:
- покупець здійснює попередню оплату у розмірі 100% від вартості товару, що визначена в рахунку на оплату (п.п.5.2.1. договору).
У випадку порушення покупцем термінів оплати, обговорених пунктом 5.2. даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ вiд суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, якщо покупець отримав товар (п.7.1. договору).
Згідно п.10.1. договору, спори i розбіжності, що можуть виникнути між сторонами із умов цього договору або у зв`язку з ним, якщо попередньо не досягнуто добровільної згоди шляхом досудового врегулювання, підлягають вирішенню у відповідності до чинного законодавства України, Господарським судом України, за місцем перебування відповідача.
Цей договiр набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2024 року (п.11.1 договору).
У разі якщо за місяць до закінчення терміну дії цього договору жодна із сторін не заявить своє бажання припинити його дію, то договір буде вважатись пролонгованим на наступний календарний рік, але не більше з-ьох пролонгацій поспіль ( п. 11.3).
Договір поставки №1709/24 від 17.09.2024 підписано представниками сторін та скріплено печатками ПП "Бетон-Цемент" та ТОВ "Автобудтранс-Б".
У позовній заяві позивач зазначає, що за період з вересня 2024 по липень 2025 року включно він поставив відповідачу товар на загальну суму 255920,00 грн.
Згідно банківської виписки за період з 01.08.2024 по 07.01.2026 (а.с. 12). відповідачем сплачено кошти в суму 182720,00 грн.
На підтвердження стану взаєморозрахунків між сторонами до матеріалів справи долучено акти звіряння взаємних розрахунків за періоди з 01.01.2025 по 21.08.2025 та з 01.07.2025 по 30.09.2025, підписані уповноваженими представниками сторін із застосуванням електронного підпису, відповідно до яких станом на відповідні дати за відповідачем обліковується заборгованість перед позивачем у розмірі 73200,00 грн (а.с. 16, 17).
Поставлений товар на загальну суму 73200,00 грн за видатковими накладними (а.с. 13-15):
- БЦ000001070 від 19.06.2025 на суму 28400,00 грн, в т.ч. ПДВ 4733,33 грн;
- БЦ000001238 від 04.07.2025 на суму 27200,00 грн, в т.ч. ПДВ 4533,33 грн;
- БЦ000001349 від 16.07.2025 на суму 17600,00 грн, в т.ч. ПДВ 2933,33 грн відповідач не оплатив.
12.06.2025 позивач виставив відповідачу рахунок №БЦ000000530 на оплату суми 73200,00 грн.
Позивачем за результатами здійснення відповідних господарських операцій було складено та зареєстровано податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних:
- №125 від 19.06.2025 на суму 284000,00 грн.
- №36 від 04.07.2025 на суму 27200,00 грн;
- № 127 від 16.07.2025 на суму 17600,00 грн (а.с. 56-60), які прийняті відповідачем до податкового обліку.
Відповідно до даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України до складу податкового кредиту ТОВ "Автобудтранс-Б" по взаємовідносинах з ПП «Бетон-Цемент» віднесені суми у наступних звітних періодах:
- в декларації за червень 2025 року від 18.07.2025 № 9212852144 до податкового кредиту включено суму 4733,33 грн;
- в декларації за липень 2025 року від 20.08.2025 № 9251470191 до податкового кредиту включено суму 7466,66 грн (а.с. 85, 86).
21.08.2025 відповідачу направлено претензію №2108/25 від 21.08.2025 з вимогою погашення заборгованості, яка залишена відповідачем без задоволення (а.с. 9, 10).
Невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором у частині повної та своєчасної оплати поставленого товару стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку.
Окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення 11 870,37 грн пені та 915,18 грн інфляційних втрат.
Пеня нарахована позивачем за кожною з видаткових накладних окремо, а саме:
- за видатковою накладною № БЦ000001070 від 19.06.2025 за період з 20.06.2025 по 08.01.2026;
- за видатковою накладною № БЦ000001238 від 04.07.2025 за період з 05.07.2025 по 08.01.2026; 
- за видатковою накладною № БЦ000001349 від 16.07.2025 за період з 17.07.2025 по 08.01.2026 (розрахунок міститься в матеріалах справи, а.с. 2– 4).
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки №1709/24 від 17.09.2024.
Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ст. 662 ЦК України).
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.
Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.
Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Пунктом 5.2 п.п.5.2.1. договору сторони погодили, що покупець здійснює попередню оплату у розмірі 100% від вартості товару, що визначена в рахунку на оплату (а.с. 7).
Матеріали справи свідчать, що відповідачу для оплати був виставлений рахунок №БЦ000000530 від 12.06.2025 на суму 73200,00 грн, однак попередня оплата товару не була проведена .
Незважаючи на відсутність попередньої оплати, позивач здійснив поставку товару, що вказує на те, що у відповідача згідно ст. 538 ЦК України, виник обов`язок сплатити вартість поставленого за договором товару після його отримання від позивача (за фактом отримання товару), згідно приписів ст. 692 ЦК України.
У спірних правовідносинах слід дослідити та встановити наявність/відсутність факту поставки позивачем товару та його прийняття відповідачем.
Так, за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Отже, первинний документ, згідно з цим визначенням, має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.
При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
Зі змісту частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вбачається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв`язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження між учасниками такої операції певних прав та обов`язків, зокрема, і щодо обов`язку сплатити певну суму коштів, яка складатиме еквівалент певної вартості наданих послуг.
Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.
Разом з тим, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т.ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. 
Також суд зазначає, що у разі наявності дефектів первинних документів та/або невизнання стороною факту постачання товару, що має місце у спірних правовідносинах, сторони не позбавлені права доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19).
Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Така правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.
У постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. А тому, підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу
Судом встановлено, що матеріали справи містять видаткові накладні №БЦ000001070 від 19.06.2025, №БЦ000001238 від 04.07.2025, №БЦ000001349 від 16.07.2025, в яких вказано вказані дати їх складання, сторони - учасники господарських операцій, зафіксований зміст та обсяг господарських операцій, містяться підписи та відтиски печаток, як зі сторони позивача, так відповідача.
Заперечуючи факт підписання вищевказаних видаткових накладних, відповідач не надав доказів на підтвердження свої доводів про таке не підписання.
Отже, матеріали справи містять первинні документи бухгалтерського обліку, зокрема, видаткові накладні, які містять відомості про господарську операцію з поставки товару позивачем відповідачу.
Також як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження належного відображення господарських операцій у бухгалтерському обліку та узгодження сторонами стану взаєморозрахунків, до матеріалів справи долучено акти звіряння взаємних розрахунків за періоди з 01.01.2025 по 21.08.2025 та з 01.07.2025 по 30.09.2025, підписані уповноваженими представниками сторін із застосуванням електронного підпису (а.с. 16, 17).
Крім того, відповідач включив до складу податкового кредиту суми за господарськими операціями з ПП "Бетон-Цемент" у звітних періодах червня та липня 2025 року (а.с. 85-86).
Включення відповідачем сум до податкового кредиту свідчить про відображення ним спірних господарських операцій у власному податковому та бухгалтерському обліку, що є юридично значимою поведінкою.
Суд першої інстанції доцільно зауважив, що у даному випадку акти звіряння підписані із застосуванням електронного підпису директора відповідача та узгоджуються з наданими первинними документами, що у сукупності підтверджує наявність заборгованості.
Отже, незважаючи на заперечення відповідача щодо підписання видаткових накладних, їх наявність у поєднанні з підписом уповноваженої особи, відтиском печатки товариства, даними податкового обліку відповідача та актами звіряння взаємних розрахунків підтверджує як факт поставки товару, так і його прийняття відповідачем.
Щодо повноважень представником відповідача на підписання видаткових накладних судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником (директором) ТОВ "АВТОБУДТРАНС-Б" є Льовкін Богдан Сергійович (а.с. 21).
За змістом частини третьої статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. 
У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Отже, абзац перший частини третьої статті 92 ЦК України встановлює обов`язок органу управління юридичної особи діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Водночас, абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України регулює діяльність товариства в особі свого органу управління у відносинах із третіми особами та встановлює правило, за яким у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили (презумпція повноцінності всіх дій директора у правовідносинах з третіми особами).
Отже, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи. Виконавчим органом товариства є директор (або правління, дирекція тощо), який вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.
Судом встановлено, що у спірних видаткових накладних отримувачем вказано директора ТОВ "Автобудтранс-Б" Льовкіна Богдана Сергійовича, підпис якого скріплено печаткою товариства.
Крім того, акти звіряння взаємних розрахунків, що долучені до матеріалів справи, підписані з боку відповідача із застосуванням кваліфікованого електронного підпису Льовкіна Богдана Сергійовича.
Вказані обставини свідчать про участь уповноваженої особи відповідача у здійсненні господарських операцій та підтверджують прийняття відповідачем поставленого позивачем товару.
Враховуючи наведене, доводи відповідача щодо непідписання спірних видаткових накладних є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 ГПК Україн наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Крім того, згідно з приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування лежить на сторонах.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.02.2024 у справі № 910/6757/23.
Надавши оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку, що у даному випадку більш вірогідними є докази, надані позивачем, з огляду на те що, матеріалами справи стверджується, зокрема, видатковими накладними, податковими накладними, актом звіряння взаємних розрахунків, здійснення позивачем поставки товарів та отримання таких товарів відповідачем на суму 73200,00 грн. Крім того, позивачем надано докази наявності реального руху такого товару, зокрема, податкові накладні.
Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 73 200,00 грн вартості товару підлягає задоволенню.
Також позивачем до стягнення заявлено стягнення пені у розмірі 11 870,37 грн.
Пунктом 7.1. договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем термінів оплати, обговорених пунктом 5.2. даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ вiд суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, якщо покупець отримав товар.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Частиною 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 230 ГК України (чинного на момент виникнення правовідносин) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
За змістом ч. 6 ст. 231 ГК України (чинного на момент виникнення правовідносин) штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 11 870,37 грн пені за кожною видатковою накладною окремо (а.с. 2-4).:
- за видатковою накладною № БЦ000001070 від 19.06.2025 - за період з 20.06.2025 до 08.01.2026;
- за видатковою накладною № БЦ000001238 від 04.07.2025 - за період з 05.07.2025 до 08.01.2026;
- за видатковою накладною № БЦ000001349 від 16.07.2025 - за період з 17.07.2025 до 08.01.2026.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (чинного на момент виникнення правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Щодо періоду нарахування пені, колегія суддів вважає за необхідним зазначити таке.
Господарський кодекс України втратив чинність з 28.08.2025, у зв`язку з введенням в дію Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" від 09.01.2025 № 4196-IX.
Як вбачається з матеріалів справи, в період нарахування позивачем пені діяла норма ч. 6 ст. 232 ГК України.
Однак, визначений позивачем період нарахування пені перевищує шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Визначаючись стосовно застосування норми ч. 6 ст. 232 ГК України до спірних правовідносин сторін, судова колегія виходить з того, що відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, за загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (такі висновки щодо застосування норм права викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.10.2025 у справі № 920/51/23).
З огляду на те, що дія нормативно-правового акту поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності, що є однією з гарантій правової стабільності, враховуючи, що договір та відповідні цивільні права і обов`язки сторін (зокрема зобов`язання відповідача оплатити надані послуги) виникли до втрати чинності ГК України, до спірних правовідносин сторін із нарахування пені за порушення грошового зобов`язання слід застосовувати положення ч. 6 ст. 232 ГК України.
Враховуючи, що станом на день виникнення між сторонами правовідносин ГК України, в тому числі ч. 6 ст. 232 ГК України був чинний та передбачав обмеження строку нарахування пені 6 місяцями від дня коли зобов`язання мало бути виконано, до правовідносин щодо стягнення пені мають застосовуватись норми ГК України. Крім того, сторони в договорі не обумовили більш тривалий строк для нарахування штрафних санкцій.
Підсумовуючи викладене, судова колегія не вбачає підстав для нарахування пені поза межами шестимісячного строку з дати виникнення зобов`язання з її оплати.
Здійснивши перерахунок пені за допомогою Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій, суд вважає, що розмір пені становить:
- 4414,06 грн - за видатковою накладною № БЦ000001070 від 19.06.2025 - за період з 20.06.2025 до 19.12.2025 на суму боргу 28400,00 грн;
- 4250,65 грн - за видатковою накладною № БЦ000001238 від 04.07.2025 - за період з 05.07.2025 до 04.01.2026 на суму боргу 27200,00 грн;
- 2630,84 грн (в межах заявленого позивачем періоду) - за видатковою накладною № БЦ000001349 від 16.07.2025 - за період з 17.07.2025 до 08.01.2026 на суму боргу 17600,00 грн.
Всього: 11295,55 грн.
Таким чином, у задоволенні пені у розмірі 574,82 грн необхідно відмовити. 
Зважаючи на встановлене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, внаслідок чого припустився помилкового висновку про задоволення позовної вимоги щодо задоволення позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 574,82 грн.
Колегія суддів, з врахуванням ч. 1 ст. 692 ЦК України, не погоджується із доводами скаржника про початок періоду нарахування штрафних санкцій та вважає їх необрунтованими.
Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Здійснивши перерахунок та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується, що підлягають стягненню 915,18 грн інфляційних.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учаснику справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, не з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, з огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги відповідача частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі №906/56/26 підлягає зміні в частині розмірі стягнутої пені.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на обидві сторони, пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі №906/56/26 задоволити частково.
2. Пункт 1, 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Житомирської області від 31.03.2026 у справі №906/56/26 змінити, виклавши в наступній редакції:
"1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" (10005, Житомирська обл., м. Житомир, вул. Старочуднівська, буд. 6-А, код ЄДРПОУ 43159541)
на користь Приватного підприємства "Бетон-Цемент" (10029, Житомирська обл., м. Житомир, проспект Незалежності, буд. 55-Б, код ЄДРПОУ 35169712):
- 73200, 00 грн основного боргу;
- 11295,55 грн пені;
- 915,18 грн інфляційних;
- 2644,56 грн судового збору. 
Відмовити в позові в частині стягнення 574,82 грн пені".
В решті рішення залишити без змін.
3. Стягнути з Приватного підприємства "Бетон-Цемент" (10029, Житомирська обл., м. Житомир, проспект Незалежності, буд. 55-Б, код ЄДРПОУ 35169712) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобудтранс-Б" (10005, Житомирська обл., м. Житомир, вул. Старочуднівська, буд. 6-А, код ЄДРПОУ 43159541) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 26,76 грн. 
4. Господарському суду Житомирської області на виконання цієї постанови видати накази.
5. Справу №906/56/26 повернути до Господарського суду Житомирської області.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "26" червня 2026 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю. 

Суддя   Розізнана І.В. 

Суддя   Тимошенко О.М.