ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
11 червня 2026 року
м. Харків
справа № 953/1047/26
провадження № 22-ц/818/3407/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2026 року, постановлену суддею Кіндер В.А.,
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2026 року клопотання ОСОБА_2 про передачу справи за підсудністю – задоволено. Матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - направлено за підсудністю до Кагарлицького районного суду Київської області для подальшого розгляду.
В апеляційній скарзі представник позивача просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що при винесенні Ухвали по даній цивільній справі, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що Позивачем у позовній заяві зазначалось, що Відповідач зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 . Також 02.03.2026 року адвокатом Тимошенко Н.М., було подано заперечення на клопотання Відповідача про передачу справи за підсудністю. У вказаному заперечені повідомлялось, що Позивачка категорично заперечує проти задоволення клопотання Відповідача про направлення справи за підсудністю до Кагарлицького районного суду Київської області. Адже на час подачі позовної заяви та її розгляду Відповідач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , до мобілізації на військову службу ОСОБА_2 мав постійне місце проживання та реєстрацію в АДРЕСА_3 . За місцем реєстрації довідки внутрішньо переміщеної особи (далі ВПО) Відповідач ніколи не проживав, останній раз приїздив до м. Кагарлик у березні 2024р. з метою оформлення довідки для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, після її отримання поїхав з міста Кагарлик, більше не повертався, своїх малолітніх дітей жодного разу не навідував. Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю на розгляд до Кагарлицького районного суду Київської області, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11 березня 2024 року №3231-70011976275, місцем проживання відповідача є АДРЕСА_4 . Суд першої інстанції розглянув клопотання Відповідача від 18.02.2026р. про передачу справи за територіальною підсудністю до Кагарлицького районного суду Київської області формально, не пересвідчився чи дійсно Відповідач проживав або на даний час проживає у АДРЕСА_4 . Відповідач крім копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не надав інших доказів підтверджуючих факт свого місця проживання у АДРЕСА_4 , а саме: Копію витягу з реєстру Кагарлицької міської територіальної громади про місце проживання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_4 ; Копію довідки про взяття на військовий облік у Кагарлицькій міській територіальної громаді; Довідку з місця роботи у м. Кагарлик за період з 11 березня 2024 року (дата отримання Відповідачем довідки ВПО) по 10 жовтня 2025 року (дата отримання Відповідачем довідки про перебування на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ). Вказує, що довідку про взяття на облік внутрішньо переселеної особи, Відповідач ОСОБА_2 , оформив у м. Кагарлик лише з метою отримання від держави Україна соціальної допомоги та переховування від мобілізації під час воєнного стану в Україні; За адресою: АДРЕСА_4 , Відповідач ніколи не був зареєстрований та ніколи фактично не проживав.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що підсудність цієї справи не визначається за вибором позивача, а імперативно встановлюється за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача (ст. 27 ЦПК України), тому, керуючись загальним правилом територіальної підсудності, справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області на підставі ст. 27 ЦПК України за зареєстрованим місцем перебування відповідача як внутрішньо переміщеної особи, тобто суду який є наближеним до місця знаходження відповідача.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи із наступних обставин.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Підсудність це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду. Для визначення підсудності спору суду необхідно з`ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Територіальна підсудність (юрисдикція) це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Територіальна юрисдикція (підсудність) цивільних справ визначена в параграфі 3 глави 2 ЦПК України та поділяється на: загальну (за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача) - стаття 27 ЦПК України; альтернативну (за вибором позивача) - стаття 28 ЦПК України; виключну - стаття 30 ЦПК України.

Положеннями ст. 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.

За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування-право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Порядок реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів, на момент звернення позивача до суду з позовом встановлювалися Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (пункт 7 Правил).

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватися чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2024 року у справі №554/7669/21, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2024 року у справі №175/4316/19.

Судом першої інстанції на виконання вимоги ч.8 ст.187 ЦПК України витребувано інформацію з державного реєстру.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відомостей з єдиного державного демографічного реєстру від 06.02.2026 №2314120, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, оскільки зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є : АДРЕСА_3 , справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, підсудна Київському районному суду м Харкова.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а висновок суду першої інстанції про наявність підстав для направлення справи до Кагарлицького районного суду Київської області є помилковим, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню, з направленням справи до Київського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Дотримання правил підсудності є гарантією права на справедливий суд, тобто на суд, встановлений законом. Адже «суд, встановлений законом» (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2026 року – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий –      Н.П. Пилипчук

Судді – О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина