КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/2989/25
Провадження № 2/488/974/26  

РІШЕННЯ
Іменем України

23.04.2026 року       м. Миколаїв
Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі: 
головуючої по справі судді — Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання — Коваль А.О.,
розглянувши в судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, про стягнення моральної шкоди за порушене право у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями, відчуження і продажу комунального майна територіальної громади органом місцевого самоврядування Миколаївською міською радою,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Корабельного районного суду з позовом, в якому просив стягнути з Миколаївської міської ради моральну шкоду у розмірі 10 000 000 гривень, завдану порушенням права у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями комунальним майном органом місцевого самоврядування, у порядку ч. 1 ст. 23 та ст. 1173 Цивільного кодексу України, а також ст. 8, 55 та 56 Конституції України. Судові витрати просив покласти на Миколаївську міську раду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що він  ОСОБА_2 ,житель територіальної громади Корабельного району м. Миколаєва, України, яка є республікою, правосуб`єктність – людина, правовий статус - громадянин,представник автохтонного корінного українського народу (титульної нації), соціальний статус пенсіонер, та те, що Миколаївська міська рада та її посадові і службові особи, зловживаючи владою і службовим становищем, самовільно відчужували майно територіальної громади, здійснюючи розпорядження об`єктами комунальної власності без належної правової підстави та без письмової згоди співвласників, серед яких є жителі Корабельного району міста Миколаєва. 
Наголосив, що такі дії є спотворенням, перекручуванням та деформацією права і створюють враження планомірного знищення комунальної власності, що належить громаді та її мешканцям.
Внаслідок низки незаконних рішень Миколаївською міською радою було відчужено 284 об`єкти нерухомості, перелік яких відомий лише з відкритих джерел Інтернету та сайту міської ради, оскільки йому відмовляли у наданні достовірного списку відчуженого та проданого комунального майна. Крім того, було незаконно відчужено 307 земельних ділянок. Загальна кількість об`єктів комунальної власності, які були або могли бути незаконно відчужені, становить 591 об`єкт, включно з квартирами, отриманими у порядку дольової та пайової участі та переданими забудовниками для розвитку інфраструктури міста.
Зазначив, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» статус Миколаївської міської ради з 21 травня 1997 року визначено як орган місцевого самоврядування, а не орган державної влади. Відповідно, майно громади набуло правового титулу «спільна сумісна власність», тобто власність двох або більше осіб без визначення часток кожного у праві власності (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Розпорядження такою власністю можливе лише за письмовою, нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників (ч. 2 ст. 369 ЦК України). Оскільки такої згоди жителі міста, включно з громадянином ОСОБА_1 , не надавали, відчуження майна було незаконним.
Просив суд визнати, що незаконне відчуження 284 об`єктів нерухомості, 307 земельних ділянок та невідомої кількості квартир порушує його право власності як співвласника, оскільки ці об`єкти набули нових власників без належної згоди співвласників. Зазначив, що такі дії підривають матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, порушують ст. 142 Конституції України, відповідно до якої основою місцевого самоврядування є майно, доходи бюджетів, земля та об`єкти спільної власності, і завдають шкоди довірі громадян до здатності міської ради управляти майном громади.
Крім того, наголосив, що кошти, отримані від незаконного відчуження комунального майна, підлягають поверненню територіальній громаді відповідно до ст. 1212 ЦК України, а бездіяльність міської ради у цьому напрямі призводить до додаткового порушення прав співвласників.
У своїх вимогах посилався на норми ст. 23 та ст. 1173 Цивільного кодексу України, ст. 8, 55 та 56 Конституції України, а також на практику Європейського суду з прав людини і рішення Верховного Суду України, що підтверджують право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням цивільних прав, та необхідність забезпечення реального і ефективного способу захисту прав. 
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом.
18.11.2025 року представником відповідача Миколаївської міської ради - Дрібко Г.В. через підсистему «Електронний суд» надано відзив на позовну заяву, в якому остання вважає що позовні вимоги необґрунтовані і такі, що не підлягають задоволенню.
24.11.2025 року позивачем ОСОБА_1 надано до суду відповідь на відзив, в якому останній наголосив, що представник відповідача не надала пояснень або копій документів, які б спростували обставини і підстави моральної шкоди, зазначені у позові. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.07.2025 року зазначену позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.08.2025 року зазначену позовну заяву було повернуто.
22.09.2025 року ОСОБА_1 була подана Апеляційна скарга на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєві від 29.08.2025 року.
21.10.2025 року Постановою Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та матеріали справи направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
27.10.2025 матеріали цивільної справи надійшли до Корабельного районного суду м. Миколаєва.
27.10.2025 року визначено суддю для розгляду справи та передано для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи раніше визначеному складу суду.
31.10.2025 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.12.2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у цивільній справі було відмовлено.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.12.2025 року справу було призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.01.2026 року підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.01.2026 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у цивільній справі було відмовлено.
Позиції учасників справи
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно.
Позивач, ОСОБА_1 , подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі поданих матеріалів справи та підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач, Миколаївська міська рада, в особі представника Дрібко Г.В. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала поданий відзив та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Мотивувальна частина
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, позивач вважає що внаслідок низки незаконних дій Миколаївською міською радою було відчужено 284 об`єкти нерухомості та 307 земельних ділянок, шляхом спотворення права у вигляді можливості приватизації, оскільки статус відповідача з 21 травня 1997 року став орган місцевого самоврядування. Внаслідок цього і майно громади набуло назви комунальна власність, яке має правовий титул «спільна сумісна власність».
Зазначає, що його право на приватизацію було порушене, посилаючись на зміну статусу ради з 21 травня 1997 року відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та набуття майном статусу комунальної власності (ч.1 ст. 368 Цивільного кодексу України). 
Здійснення права спільної сумісної власності відбувається за згодою співвласників на вчинення правочину, щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Однак, такої письмової згоди позивач і ніхто з жителів м. Миколаєва на вчинення правочинів щодо розпорядження комунальним майном не надавав і письмової заяви нотаріально не посвідчував.
Отже, позивач вважає, що відбулось порушення правового режиму комунального майна Миколаївською міською радою шляхом незаконних рішень у вигляді розпорядження (відчуження) комунального майна, що порушує право власності позивача, як співвласника, оскільки ці об`єкти внаслідок незаконних розпоряджень Миколаївською міською радою набули нових власників.
Окрім того, просив суд стягнути з Миколаївської міської ради 10 000 000 грн. моральної шкоди, завданої йому порушенням його права у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями комунальним майном органом місцевого самоврядування Миколаївською міською радою в порядку частини 1 статті 23 та статті 1173 ЦК України та статті 8, 55, 56 Конституції України.
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
З аналізу положень статті 1166 ЦК України вбачається, що особа, яка завдала шкоди, зобовязана відшкодувати її в повному обсязі. Шкода може бути завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю. Однак для виникнення зобовязань з відшкодування шкоди необхідною є наявність самої шкоди, а її розмір має доводити потерпілий. Дії, що завдали шкоди, повинні бути протиправними, а між протиправними діями та завданою шкодою має існувати прямий причинний зв`язок.
Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не інших обставин. Проста послідовність подій не може братися до уваги. Заподіювач шкоди відповідає лише за ту шкоду, яка безпосередньо спричинена його діями. Відсутність причинного зв`язку свідчить про те, що шкода викликана іншими обставинами.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні особі внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми та інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості відновлення, з урахуванням інших обставин справи. При визначенні розміру відшкодування суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення потерпілої особи, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин та якими саме діями чи бездіяльністю вони спричинені, а також на яких доказах ґрунтується визначений позивачем розмір відшкодування.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії, рішення чи бездіяльність спричинили йому страждання або приниження, яку саме шкоду вони заподіяли та яким є розмір її відшкодування.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень може викликати негативні емоції, однак не всі негативні емоції досягають рівня страждання чи приниження, які утворюють моральну шкоду. Оцінка такого рівня залежить від конкретних обставин справи, характеру протиправних дій, їх інтенсивності, тривалості та наслідків для потерпілої особи.
Таким чином, правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень є вчинення ними протиправних дій або бездіяльності, що завдало шкоди та безпосередній причинний зв`язок між дією або бездіяльністю і шкодою. Шкода відшкодовується незалежно від вини, а належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, зокрема, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
Верховний Суд України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.03.2021 по справі №826/7176/17 зазначив, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти виключно на виконання закону, дотримуватися встановленої законодавством процедури, не перевищувати наданих повноважень та обирати лише правомірні способи поведінки під час реалізації своїх владних функцій.
Постановою ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 визначено, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди є негативним явищем, однак не будь-яка моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду можливе лише за умови, якщо така шкода була спричинена протиправною поведінкою відповідальної особи.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний звязок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Окрім того, статтею 7 Конституції України зазначено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Так, ст. 38 Конституції України передбачає право громадян брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Стаття 69 Конституції України закріплює право громадян на безпосередню демократію, визначаючи, що народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдуми та інші форми прямої демократії.
Відповідно до ч. 2 ст. 144 Конституції України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення органу місцевого самоврядування з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб саме судом загальної юрисдикції.
Відповідно до статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Стаття 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» регулює прийняття та оскарження рішень (актів) органів місцевого самоврядування. Рада приймає нормативні та інші акти у формі рішень, а виконавчий комітет — рішення, що потребують більшості голосів від загального складу.
Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України (ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
За ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.
Частина 2 вказаної статті визначає, що у містах з районним поділом територіальної громади міста або міської ради за рішенням відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону (ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно зі статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання щодо управління обєктами комунальної власності територіальної громади, прийняття рішень про відчуження комунального майна, затвердження програм приватизації, визначення порядку управління обєктами комунальної власності, а також вирішення інших питань у межах компетенції органу місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, а міські ради від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
При здійсненні повноважень щодо управління комунальним майном орган місцевого самоврядування зобов`язаний діяти виключно в межах наданих законом повноважень, у спосіб, визначений Конституцією та законами України, з дотриманням принципів законності, обґрунтованості, добросовісності та розумності.
Разом із тим, сам по собі факт прийняття органом місцевого самоврядування рішення щодо розпорядження об`єктами комунальної власності не свідчить про протиправність таких дій та не є безумовною підставою для покладення цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди без доведення наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення.
Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України, саме на сторону покладається обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказів, що рішення Миколаївської міської ради є незаконними, суду не надано, а тому підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.
Відповідно до пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
За такого, судові витрати слід віднести на рахунок держави.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.
Керуючись ст. ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, про стягнення моральної шкоди за порушене право у спільній сумісній власності незаконними розпорядженнями, відчуження і продажу комунального майна територіальної громади органом місцевого самоврядування Миколаївською міською радою – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: відсутній, адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Миколаївська міська рада, код ЄДРПОУ: 26565573, адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.
Повний текст судового рішення складено 13 травня 2026 року.

Суддя Я.А. Чернявська