ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

02 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 211/13288/25 (суддя Сарат Н.О., м. Кривий Ріг)	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М., 
за участю секретаря судового засідання Перетятько К.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу № 8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2026 року у справі №211/13288/25 за позовом ОСОБА_1 до Відділу № 8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 14 листопада 2025 року звернулась до суду з позовом до Відділу № 8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДН 007641 від 05.11.2025 щодо громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 та закрити справу.
Позов обґрунтовано тим, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст.203 КУпАП порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2026 року позов задоволено повністю.
Суд, визнав протиправною та скасував постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДН 007641 від 05.11.2025 щодо громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 та закрив справу.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не доведено вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі викладає обставини справи, норми права та зазначає про непогодження з висновками суду першої інстанції. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснила в`їзд на територію України 21.12.2022, паспортний документ іноземця (паспорт громадянина республіки білорусь) № НОМЕР_1 виданий 18.06.2021, органом видачі Речицьким РОВД Гомельської області, строком дії до 18.06.2031.
За обліками інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН», наявна інформація щодо перетину державного кордону України гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у напрямку «в`їзд» 21.12.2022.
Так, ОСОБА_1 , громадянка республіки білорусь, документована паспортом № НОМЕР_1 виданий 18.06.2021, дійсний до 18.06.2031, прибула на територію України 16.11.2022 пішим переходом через пункт пропуску Доманове-Мокрани, разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 та молодшою сестрою ОСОБА_3 . 
Після початку повномасштабного вторгнення позивач публічно засуджує збройну агресію росії проти України у своїх публікаціях в соціальних мережах, а також підтримує Збройні сили України, здійснюючи благодійні внески. 
Така поведінка позивача очевидно суперечить офіційній лінії державної політики республіки білорусь, ставить її під реальну загрозу переслідувань, репресій або притягнення до кримінальної відповідальності у разі повернення до країни походження. У зв`язку з цим, позивач має обґрунтовані побоювання щодо можливого переслідування з боку державних органів рб і побоюється повертатися до країни свого походження. 
Наразі позивач оскаржує бездіяльність відповідача щодо не прийняття її заяви про надання статусу біженця.
Так, Дніпропетровським окружним адміністративним судом розглядається справа №160/23444/25, де відповідачем виступає – ГУ ДМС в Дніпропетровській області. Тобто відповідачу достовірно відомо про заявлені побоювання позивача та факт її звернення до відповідача із заявою про надання їй статусу біженця. Більше того, в межах розгляду вищевказаної справи, суд запропонував позивачу повторно відвідати ГУ ДМС в Дніпропетровській області для подачі заяви про надання статусу біженця, позивач повторно (29.10.2025 року) відвідала відділ по роботі з біженцями з метою подати заяву про надання їй статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту, через обґрунтований страх повертатися в країну походження. В той день їй також усно відмовили у прийнятті її заяви, та представник позивача зафіксував звернення з цього приводу через відділ документообігу (вх.№З-968/6/1201/25 від 29.10.2025). 
В подальшому, 05 листопада 2025 року о 09 ранку додому до позивача, за адресою АДРЕСА_1 прийшов співробітник Відділу №9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, головний спеціаліст Наталя Шандра, з метою затримання позивача, та поміщення до ПТПІ. 
05 листопада 2025 відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МДН 007652 та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МДН 007641, якою її було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме – перевищила встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, ухилилася від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування та проживає на території України без документів на право проживання в Україні.
Законність та обґрунтованість вищезазначеної постанови є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженої постанови, виходить з наступного.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
При цьому, відповідно із приписами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) установлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Положеннями частини першої статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з статтею 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Приписами частини першої статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 203 КУпАП перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у справі № 160/23444/25, визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Дніпропетровській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області прийняти заяву громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649 та прийняти рішення за результатами розгляду заяви.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у зазначеній справі апеляційну скаргу відповідача було задовольнити частково, рішення суду скасовано та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області щодо неприйняття заяви та прийняти рішення за результатами розгляду заяви громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області прийняти заяву громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення за результатами розгляду цієї заяви. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Крім того, як вбачається з листа підтримки від УВКБ ООН позивач звернулась з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», та підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю і свободі (а.с.12). 
Отже зазначені обставини свідчать про те, що позивач перебуваючи на території України вчиняла активні дії щодо подання відповідачу заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідач систематично без поважних причин не приймав у позивача цю заяву. 
Також, як правильно встановив суд першої інстанції зі змісту спірної постанови вбачається, що під час вирішення питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не встановлювався факт наявності умислу в її діях, які були пов`язані з порушенням правил перебування на території України, а відповідно, як наслідок і наявність складу адміністративного правопорушення передбаченого частиною 2 статті 203 КУпАП.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу і на те, що відповідач був обізнаний про ініціювання 14.08.2025 року позивачем спору в Дніпропетровському окружному адміністративному суді з приводу протиправної бездіяльності ГУ ДМС у Дніпропетровській області щодо нерозгляду у належний спосіб його заяви про надання їй статусу біженця, разом з цим, оскаржувана постанова була складена відносно позивача лише 05.11.2025 року, тобто, з порушенням встановленого статтею 38 КУпАП двох місячного строку. 
Отже, на час винесення оскаржуваної постанови сплинув двомісячний строк притягнення позивача до адміністративної відповідальності, встановлений частиною 1 статті 38 КУпАП.
У відповідності до частин першою, другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідач вказаний обов`язок не виконав.
Відповідачем не було спростовано доводів позивача, щодо її протиправного притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП. 
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Щодо доводів відповідача про те, що суд першої інстанції не мав права «посилатися на постанову суду першої інстанції від 13.11.2025 року у справі №160/23444/25, слід зазначити, що це не призвело до неправильного вирішення справи. 
Відносно інших доводів відповідача, які викладені в апеляційній скарзі та які зводяться до незгоди з судовим рішенням слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.
Всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду про наявність підстав для задоволення позову. 
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу № 8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення, а рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2026 року у справі №211/13288/25 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Вступну та резолютивну частини проголошено 02 липня 2026 року. 
Повне судове рішення складено 02 липня 2026 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко 

суддя В.А. Шальєва 

суддя С.М. Іванов