612/105/26
1-кп/612/23/26
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року селище Близнюки
Близнюківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт за кримінальним провадженням відносно:
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чернігівське Лозівського району Харківської області, громадянина України, неодруженого, із середньою спеціальною освітою, військовозобов`язаного, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,
в с т а н о в и в:
20.12.2025, близько 03 години 30 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння прийшов за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час в будинку перебували його співмешканка ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 ..
Через деякий час, на ґрунті ревнощів, між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 винник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_4 взяв із столу кухонний ніж та, погрожуючи ним, почав вимагати від ОСОБА_7 вийти з будинку на вулицю, на що останній погодився.
Перебуваючи на вулиці, під час розмови, у ОСОБА_4 раптово виник умисел, направлений спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , з мотиву ревнощів. Усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 за допомогою кухонного ножа, який він взяв в будинку та виніс з собою на вулицю, умисно завдав ОСОБА_7 два удари: один в область живота та другий удар в область грудної клітини з правого боку, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаного поранення на передній поверхні живота по середній лінії в 2 см догори від пупка, яке проникає в черевну порожнину з пораненням тонкої кишки, сигмоподібної кишки та брижі сигмоподібної кишки, крововиливом в черевну порожнину (гемоперитонеум об`ємом 500 мл, виявлені під час лапаротомії), що по ступені тяжкості є тяжке тілесне ушкодження за критеріями небезпеки для життя (згідно п. 2.1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесні ушкодження, затверджених Наказом № 6 МОЗ України в 17.01.1995 року) та колото-різану рану на передній поверхні грудної клітини справа в області проекції 2-го ребра по середньоключичній лінії, рановий канал від якої закінчується в м`яких тканинах грудної клітки з пораненням великого грудного м`язу, що по ступені тяжкості є легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (згідно п. 2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесні ушкодження, затверджених Наказом № 6 МОЗ України в 17.01.1995 року).
Після чого ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення пішов та повернувся в будинок.
Допитаний у судовому засіданні в якості обвинуваченого ОСОБА_4 , вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково, не заперечував факту нанесення ножових поранень потерпілому, однак вказав, що він не хотів вбивати ОСОБА_7 . Пояснив, що дійсно 20 грудня 2025 року, вночі, він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до своєї дівчини ОСОБА_6 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , де побачив, що вона разом із ОСОБА_7 сиділи за столом та пили чай. У нього виникли ревнощі. Він запитав: «Я невчасно»? ОСОБА_7 відповів, що невчасно. Після цього він запропонував ОСОБА_7 щоб той пішов додому. ОСОБА_6 зупинила ОСОБА_7 . Після цього він ще двічі запропонував ОСОБА_7 піти додому, а потім пішов на кухню, щоб взяти ніж і налякати ОСОБА_7 . ОСОБА_6 забрала у нього ніж і поклала в стіл. Потім вони із ОСОБА_7 вийшли на вулицю, де на ґрунті ревнощів, між ним та ОСОБА_7 винник словесний конфлікт. Він повернувся в дім та взяв інший кухонний ніж, для захисту. Коли вони вийшли за двір, то ОСОБА_7 «кинувся на нього» і в цей час він вдарив його ножем в область живота, а потім в область грудної клітини. Вказав, що не хотів вбивати ОСОБА_7 , а лише захищався. Після цього пішов до будинку, а ОСОБА_7 пішов додому.
Крім частково визнання своєї провини, вина ОСОБА_4 підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами: 
- показання потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив, що 20 грудня 2025 року, близько 03 години 00 хвилин, він повертався додому від знайомого ОСОБА_8 . Пояснив, що в цей день вживав спиртні напої, оскільки були помини по його померлій дружині. По дорозі зустрів незнайому жінку, яка назвалася ОСОБА_6 та запропонувала піти до неї додому випити чаю, на що він погодився. Коли сиділи в неї вдома за адресою: АДРЕСА_2 , через кілька хвилин прийшов ОСОБА_4 , як він зрозумів, то був хлопець ОСОБА_6 . ОСОБА_4 сказав йому вийти на вулицю. Коли вони вийшли за двір, то ОСОБА_4 завдав йому 2 удари ножем в область живота та грудної клітини. Після цього він підняв свою сумку та пішов додому, а ОСОБА_4 пішов в будинок. По дорозі він написав знайомому ОСОБА_8 повідомлення у WhatsApp, а саме адресу, де відбулися події - «Вишнева 42». Коли прийшов додому, роздягнувся, покупався і йому стало погано, після чого теща викликала швидку допомогу;
-показання свідка ОСОБА_6 , яка пояснила, що 19 грудня 2025 року разом із друзями, серед яких був ОСОБА_4 , відпочивали в кафе в м. Лозова Харківської області, де вживали спиртні напої. Після кафе пішли до сестри ОСОБА_4 . Потім вона сама поїхала додому в селище Близнюки Харківської області, оскільки посварилася із ОСОБА_4 20 грудня 2025, близько 02 години 30 хвилин, вона йшла додому і зустріла ОСОБА_7 та запропонувала піти до неї додому випити чаю, на що останній погодився. Коли пили чай, то через кілька хвилин прийшов її хлопець ОСОБА_4 побачив їх із ОСОБА_9 за столом. Після цього ОСОБА_4 пішов на кухню взяв ніж та сказав ОСОБА_7 йти звідси. Коли вона це побачила, то забрала ніж у ОСОБА_4 та сховала його в шафу. Потім ОСОБА_7 допив чай, встав та вийшов з дому (разом із ОСОБА_4 ). Потім ОСОБА_4 зайшов в дім та сказав їй винести ОСОБА_7 його барсетку. Вона взяла барсетку, вийшла у двір, віддала її ОСОБА_7 та повернулася в дім. В цей час ОСОБА_4 залишався в домі. Після цього пішла до своєї кімнати і сказала ОСОБА_4 , що буде спати. Через 1-2 хвилини вона почула, що хтось вийшов з дому. Коли вона вийшла з кімнати в домі нікого не було. Вона пішла до коридору, то в дім зайшов ОСОБА_4 з ножем у руці. Вона знову забрала в нього ніж та поклала на кухні. На ножі крові не було. Після цього вона лягла спати;
-показання свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що вранці, в грудні 2025 року, точної дати він не пам`ятає, йому зателефонувала племінниця ОСОБА_7 та сказала, що останній знаходиться вдома з ножовим пораненням. Коли він, близько 05 години 00 хвилин, приїхав до ОСОБА_7 додому. Там вже були працівники поліції та швидка медична допомога. Він побачив, що ОСОБА_7 лежав з піднятою футболкою та мав 2 ножових поранення. Він допоміг перенести ОСОБА_7 до машини швидкої допомоги та разом з ним поїхав до «Близнюківської ЦРЛ». Звідти вони поїхали до лікарні в с. Катеринівка Лозівського району Харківської області;
-показання свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що 19.12.2025 ввечері він разом із ОСОБА_7 поминали його дружину (40 днів) в нього вдома за адресою: АДРЕСА_2 . Вживали алкогольні напої. Після цього, близько 02 години 00 хвилин, 20 грудня 2025 року ОСОБА_7 пішов додому. На ранок до нього приїхали працівники поліції та повідомили, що ОСОБА_7 було нанесено тяжкі тілесні ушкодження. Коли він взяв телефон, то побачив, що о 04 годині 18 хвилин 20.12.2025, ОСОБА_7 написав йому повідомлення в месенджері «WhatsApp» наступного змісту: «Вишнева 42»;
-протокол огляду місця події від 20.12.2025 та фототаблиця до нього, да адресою: АДРЕСА_3 , в ході якого виявлено та вилучено чоловічу футболку чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору та чоловічу кофту сірого кольору з двома рваними отворами на передній частині;
-протокол огляду місця події від 20.12.2025 та фототаблиця до нього, да адресою: АДРЕСА_2 в ході якого виявлено та вилучено гумові капці темно-синього кольору, кухонний ніж з дерев`яною рукояткою, чоловічу куртку чорного кольору з білими елементами, чоловічу кофту з капюшоном синього кольору та білими написами, чоловічі спортивні штани сірого кольору та змиви з поверхонь рук ОСОБА_4 ;
-протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20.12.2025, згідно якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримано 20.12.2025 о 10 годині 37 хвилин;
-протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_4 від 21.12.2025, в ході якого останній пояснив, що відмовляється від проведення слідчого експерименту. Будь-яких показів з приводу спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 не надав;
-протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 від 29.01.2026, в ході якого останній пояснив та показав, як 20.12.2025, близько 03 годині 00 хвилин, за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 наніс йому тілесні ушкодження;
-постанова про визнання, долучення та зберігання речових доказів від 21.12.2025, згідно якої речовими доказами визнано: гумові капці, синього кольору; кухонний ніж з дерев`яною ручкою; чоловічу куртку, чорного кольору з елементами білого кольору; чоловічу кофту з капюшоном, синього кольору; чоловічі спортивні штани, сірого кольору; чоловічу футболку та чоловічу кофту, сірого кольору, на якій мається два отвори на передній частині, які передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Лозівського РВП ГУНП в Харківській області;
-квитанція від 03.02.2026 № 19 про отримання на зберігання речових доказів;
-ухвала слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.12.2025, згідно якої, накладено арешт на майно вилучене 20.12.2025 в ході огляду місця події, а саме: гумові капці, темно-синього кольору; кухонний ніж з дерев`яною ручкою; чоловічу куртку, чорного кольору з елементами білого кольору; чоловічу кофту з капюшоном, синього кольору та білими написами; чоловічі штани, сірого кольору; 
-висновок експерта № 12-14/27-ЛЗ/26 від 04.02.2026, відповідно до якого у ОСОБА_7 мають місце наступні тілесні ушкодження: колото-різане поранення на передній поверхні живота по середній лінії в 2 см догори від пупка, яке проникає в черевну порожнину з пораненням тонкої кишки, сигмоподібної кишки та брижі сигмоподібної кишки, крововиливом в черевну порожнину (гемоперитонеум об`ємом 500 мл, виявлені під час лапаротомії); колото-різана рана на передній поверхні грудної клітки справа в області проекції 2-го ребра по середньоключичній лінії, рановий канал від якої закінчується в м`яких тканинах грудної клітки з пораненням великого грудного м`язу. Тілесні ушкодження, що мали місце у гр-на ОСОБА_7 могли бути спричинені клинком ножа;
-висновок експерта № 12-14/267-ЛЗ/25 від 29.12.2025, відповідно до якого у ОСОБА_4 виявлені наступні тілесні ушкодження: поверхнева різана рана на долонній поверхні лівої кисті в центрі розміром 0,6х0,1 см, яка утворилася від ріжучої дії предмету, що мав гострий край, яким міг бути клинок ножа; два смугастих садна у вигляді овалів розмірами 2,5х1,2 см та 2,6х1,3 см на розгинальній поверхні правого передпліччя в середній та верхній третині, які за своїм характером, формою і локалізацією вказують на те, що могли утворитися від дії зубів людини при укусі. Всі вищевказані тілесні ушкодження могли бути спричинені в строк і при обставинах, вказаних потерпілим;
-висновок експерта № 14-12/4132-Дм/25 від 10.01.2026, відповідно до якого кров потерпілого ОСОБА_7 належить до групи В з ізогемаглютиніном анти-А. Кров підозрюваного ОСОБА_4 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В. На штанах (об`єкт № 5), вилучених у підозрюваного ОСОБА_4 , знайдена кров людини, встановити групову належність якої не виявилось можливим. На вищевказаних штанах, в об`єктах № 1-4, 6-8, наявність крові не встановлена;
-висновок експерта № 14-12/4129-Дм/25 від 10.01.2026, відповідно до якого кров потерпілого ОСОБА_7 належить до групи В з ізогемаглютиніном анти-А. Кров підозрюваного ОСОБА_4 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В. На куртці (об`єкти № 1,5), вилученій у підозрюваного ОСОБА_4 , знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, властивій йому самому. Від потерпілого ОСОБА_7 ця кров походити не може. На вищевказаній куртці, в об`єктах № 2-4, 6-11, наявність крові не встановлена;
-висновок експерта № 14-12/4130-Дм/25 від 07.01.2026, відповідно до якого на кофті, яка була вилучена у підозрюваного ОСОБА_4 в ході огляду місця події, за адресою: АДРЕСА_2 , кров не знайдена;
-висновок експерта № 14-12/4131-Дм/25 від 17.01.2026, відповідно до якого кров потерпілого ОСОБА_7 належить до групи В з ізогемаглютиніном анти-А. Кров підозрюваного ОСОБА_4 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В. На футболці потерпілого ОСОБА_7 (об`єкти № 2-15, вилученій 20.12.2025 під час огляду місця події, за адресою: АДРЕСА_3 , знайдена кров людини групи В з ізогемаглютиніном анти-А, походження якої від потерпілого ОСОБА_7 не виключається. Від підозрюваного ОСОБА_4 ця кров походити не може. На цій же футболці (об`єкт № 1), наявність крові не встановлена;
-висновок експерта № 14-12/4126-Дм/25 від 06.01.2026, відповідно до якого група крові доставленого зразку крові на марлі ОСОБА_7 того, виявлений супутній антиген Н;
-висновок експерта № 14-12/4127-Дм/25 від 06.01.2026, відповідно до якого кров підозрюваного ОСОБА_4 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В;
-висновок експерта № 14-12/4128-Дм/25 від 06.01.2026, відповідно до якого в змивах з правої та лівої руки підозрюваного ОСОБА_4 (об`єкти № 1, 2) наявність крові не встановлена;
-висновок експерта № 14-12/4134-Дм/25 від 09.01.2026, відповідно до якого на капцях (об`єкти № 1-18) підозрюваного ОСОБА_4 наявність крові не встановлена;
-висновок експерта № 14-12/4133-Дм/25 від 26.01.2026, відповідно до якого кров потерпілого ОСОБА_7 належить до групи В з ізогемаглютиніном анти-А. Кров підозрюваного ОСОБА_4 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В. На спортивній кофті (об`єкти № 1-3, 5, 7, 9), яка належить потерпілому ОСОБА_7 , вилученій під час огляду місця події, за адресою: АДРЕСА_3 , знайдена кров людини групи В з ізогемаглютиніном анти-А, властивій йому самому. Від підозрюваного ОСОБА_4 ця кров походити не може. На вказаній кофті, в об`єктах № 4, 6, 8, 10, наявність крові не встановлена.
Судом були відтворені та досліджені в судовому засіданні цифрові носії з відеозаписами слідчих експериментів, зміст яких відповідає протоколам цих слідчих дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Частиною 1 ст. 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а саме, як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, який не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
Дослідивши в сукупності зібрані докази, суд вважає, що органами досудового розслідування надана неправильна юридична оцінка діям обвинуваченого ОСОБА_4 і його дії помилково кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки умисел ОСОБА_4 на закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 , не знайшов свого підтвердження, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацією тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки.
Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК України) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
Так, з системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.
Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.
При кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, органами досудового розслідування залишено поза увагою диспозицію ст. 115 КК України, яка свідчить, що вбивство може бути вчинено лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, тобто коли особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлено, або особа діяла не з конкретизованим умислом, то такі дії належить кваліфікувати за наслідками, які фактично настали. Даний висновок визнано обґрунтованим п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я» від 07.02.2003 року, що також узгоджується з позицією Верховного Суду у справах №760/4868/15-к від 09.10.2018 року, № 164/1826/17 від 13.02.2020 року.
Отже, розглянувши повно і всебічно кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний перелічений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також перевіривши і оцінивши усі доводи учасників судового провадження, приходить до наступного.
Так, аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що спричиняючи тяжке тілесне ушкодження у вигляді двох колото-різаних ран ОСОБА_7 , умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_7 у нього не було, суд виходить з того, що фактично основою висунутого ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України стали лише показання потерпілого ОСОБА_7 , та свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , згідно яких орган досудового розслідування дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 мав намір на вбивство ОСОБА_7 , але смерть не настала з причин, які не залежали від його волі.
Обвинувачений ОСОБА_4 наполягає на тому, що 20.12.2025, близько 03 години 00 хвилин, саме потерпілий ОСОБА_7 першим «кинувся» на нього, а він у відповідь вдарив його два рази ножем в область живота та грудної клітини. Також зазначає, що умислу на вбивство не мав. Бачив як ОСОБА_7 забрав сумку та пішов додому. Також сам потерпілий ОСОБА_7 як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні зазначає, що спочатку сам не зрозумів, що ОСОБА_4 вдарив його ножем, лише коли прийшов додому зрозумів це.
Вказані обставини взагалі не зазначені в обвинувальному акті, тобто версія подій про яку стверджує обвинувачений ОСОБА_4 та про що наголошував сам потерпілий ОСОБА_7 органами досудового розслідування спростована не була та взагалі не аналізувалася та не бралася до уваги. Також, органом досудового розслідування не взято до уваги покази вищезазначених свідків та самого потерпілого, що погроз від ОСОБА_4 не було.
Тому, Суд приходить до висновку, що у ОСОБА_4 не було жодного наміру на нанесення цілеспрямованого удару потерпілому ОСОБА_7 ножем у життєво важливий орган з метою позбавлення життя останнього, тобто обвинувачений не розумів суспільну небезпечність свого діяння, не передбачав суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого та не бажав їх настання.
Аналізуючи показання потерпілого ОСОБА_7 , свідка: ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_4 про подію яка сталася між ними вночі 20.12.2025, суд вважає, що вони не містять в собі будь-яких даних про наявність у ОСОБА_4 умислу на позбавлення життя ОСОБА_7 , та вони не можуть бути покладені судом в основу обвинувального вироку, оскільки вони не містять в собі доказів на підтвердження вини (умислу) ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Викладене в своїй сукупності, а також поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 до та під час вчинення злочину, свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_7 та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, у даному випадку тяжкі тілесні ушкодження.
Суд також враховує перебіг подій, що передували вчиненню самого злочину, підручне знаряддя злочину, обраний обвинуваченим ніж, кількість, локалізацію нанесених тілесних ушкоджень, а також поведінку обвинуваченого, який перебував в стані алкогольного сп`яніння.
Докази отримані судом безпосередньо в судовому засіданні спростовують доводи прокурора про те, що обвинувачений не закінчив злочин з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому надана медична допомога. Безумовно, вдаривши двічі ножем потерпілого ОСОБА_7 обвинувачений мав розуміти і усвідомлювати можливі наслідки своїх дій, зокрема у вигляді тілесних ушкоджень, однак локалізація тілесних ушкоджень, знаряддя його заподіяння у сукупності з характером та послідовністю дій, вчинених обвинуваченим щодо потерпілого ОСОБА_7 , вказують на те, що у ОСОБА_4 не було прямого умислу на умисне вбивство потерпілого, у зв`язку з чим кваліфікувати його дії як закінчений замах на умисне вбивство неможливо, тому що його може бути вчинено лише з прямим умислом.
Оскільки у результаті протиправних дій ОСОБА_4 смерть потерпілого ОСОБА_7 не настала, останньому було заподіяно тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, а в ході судового розгляду не було встановлено наявності умислу у обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_7 , то дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України.
Таким чином, суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння потерпілому ОСОБА_7 - за ч. 1 ст. 121 КК України.
Відповідно до ст. 66 КК України, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , відсутні.
Відповідно до ст.67 КК України, обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 , відноситься до тяжких злочинів.
Вивченням даних про особу ОСОБА_4 встановлено, що він судимості не має, військовозобов`язаний, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, неодружений, не працює.
При призначенні міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, фактичні обставини справи, а саме, нанесення обвинуваченим потерпілому двох ударів ножем, в тому числі у життєво важливу ділянку тіла, тяжкість заподіяних наслідків – спричинення тяжкого тілесного ушкодження, особу винного, який раніше не судимий,  має постійне місце проживання, посередньо характеризується за місцем проживання, неодружений, не працює, жодних збитків потерпілому ОСОБА_7 не відшкодував, що підтверджено як обвинуваченим так і потерпілим у судовому засіданні, його молодий вік, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також обставину, що обтяжує покарання, а саме - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а також думку потерпілого, який просив суд суворо не карати обвинуваченого та за можливості призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
У відповідності до ст. 3 Конституції України, людина, її життя та здоров`я, честь, гідність, недоторканність і безпека, визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною в чиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Варто ураховувати, що каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкта посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У той же час з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та характеру суспільної небезпечності, призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, на думку суду, не буде спрямованим на досягнення цілей та завдань покарання, визначених ст. 50 КК України, а отже не забезпечить виправлення останнього та попередження вчинення нових правопорушень.
Таким чином, суд приходить до переконання, що необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень йому слід призначити покарання у виді реального позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України.
На думку суду, призначене покарання ОСОБА_4 відповідає характеру та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Запобіжний захід, застосований ухвалою слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22.12.2025 відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою строком до 17 лютого 2026 року, який ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 11.02.2026 продовжено до 11.04.2026, та ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 08.04.2026 продовжено до 06.06.2026 - до набрання вироком законної сили - залишити тримання під вартою в державній установі «Харківський слідчий ізолятор». 
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання цим вироком законної сили.
За правилами ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_4 в строк відбування покарання підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення з 20 грудня 2025 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Підстав для застосування ст. 69 КК України до ОСОБА_4 суд не вбачає.
Цивільний позов не пред`являвся. 
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2026 ухвалою слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області був накладений арешт на майно, а саме: гумові капці, темно-синього кольору; кухонний ніж з дерев`яною ручкою; чоловічу куртку, чорного кольору з білими елементами; чоловічу кофту з капюшоном, синього кольору та білими написами; чоловічі штани, сірого кольору.
Долю речових доказів вирішити у відповідності до вимог п. 4 ч. 9 ст. 100 КПК України.
Процесуальні витрати за цим кримінальним провадженням відсутні.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд
у х в а л и в:
Перекваліфікувати дії ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
До набрання вироком законної сили та з метою забезпечення виконання цього вироку, застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою в державній установі «Харківський слідчий ізолятор» - залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня набрання цим вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 20 грудня 2025 року до набрання цим вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Скасувати арешт, накладений на майно на підставі ухвали слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року, а саме: гумові капці, темно-синього кольору; кухонний ніж з дерев`яною ручкою; чоловічу куртку, чорного кольору з білими елементами; чоловічу кофту з капюшоном, синього кольору та білими написами; чоловічі штани, сірого кольору.
Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: гумові капці, синього кольору; кухонний ніж з дерев`яною ручкою; чоловічу куртку, чорного кольору з елементами білого кольору; чоловічу кофту з капюшоном, синього кольору; чоловічі спортивні штани, сірого кольору; чоловічу футболку та чоловічу кофту, сірого кольору, на якій мається два отвори на передній частині, що, згідно із квитанцією № 19, здані на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Лозівського РВП ГУНП в Харківській області – знищити.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.
Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Близнюківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1