ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

30 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/12560/25
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1389/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Луговця О.А.,
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини – дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову і до повноліття дитини.
Заявлені вимоги мотивувала тим, що з 13 листопада 2015 року по 06 січня 2021 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю по АДРЕСА_1 , де і зареєстрована.
Указувала, що, не зважаючи на усну домовленість, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. За станом здоров`я позивачки та її обмеженими можливостями для самостійного заробітку аліменти є необхідними для покриття витрат на харчування дитини, одяг, навчання та медичне обслуговування. Зважаючи на те, що колишній чоловік є працездатним, діючим військовослужбовцем та отримує дохід, ОСОБА_1 вважає, що він спроможний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним і необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.
Скаржниця зазначає, що аліменти мають на меті забезпечення належного рівня життя та всебічного розвитку дитини. З огляду на це вона, як мати, прагне отримувати від відповідача кошти виключно в інтересах доньки, спрямовуючи їх на задоволення її потреб. Після розірвання шлюбу саме позивачка здійснювала догляд за дитиною, займалася її вихованням та забезпечувала необхідні умови для її розвитку, вкладаючи власні ресурси у її добробут. У разі задоволення заявлених вимог та стягнення аліментів ОСОБА_1 матиме реальну можливість створити необхідні умови для проживання доньки разом з нею та забезпечити її належне матеріальне утримання.
Указує, що наразі в Чернігівському апеляційному суді переглядається рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Цим рішенням визначено місце проживання ОСОБА_3 разом з батьком. Вважає, що поліпшення матеріального становища дитини за рахунок аліментів може вплинути на можливість належного впорядкування інтересів доньки надалі. Відсутність аліментного забезпечення зменшує її спроможність брати повноцінну участь у матеріальному утриманні дитини та негативно впливає на перспективу відновлення спільного проживання з ОСОБА_4 .
Позивачка наголошує на тому, що відмова у праві на отримання аліментів ставить її у нерівні умови щодо виконання батьківських обов`язків та ускладнює реалізацію права на виховання дитини. Ухвалене у цій справі рішення не сприяє забезпеченню стабільності життя доньки на майбутнє, оскільки позбавляє одного з батьків фінансового ресурсу, необхідного для створення належних умов для її утримання. Протягом 9 років скаржниця належним чином забезпечувала дитині всебічний розвиток, а також постійно дбала про її потреби та стан. 
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітня ОСОБА_5 не проживає з матір`ю, і цього факту позивачка не заперечує. Дочка сторін проживає з батьком за місцем мешкання його батьків. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачка бере участь у матеріальному забезпеченні та вихованні неповнолітньої доньки, враховуючи те, що дитина проживає разом з батьком, який її утримує. Необхідність отримання аліментів ОСОБА_1 пов`язує з потребою винайняти житло та сплачувати орендну плату, що не відповідає змісту аліментних зобов`язань, оскільки за своєю суттю аліменти – це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, отже вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 13 листопада 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 січня 2021 року розірвано (а.с. 9). 
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину – дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).
Позивачка разом з дочкою зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що засвідчено відміткою у паспорті ОСОБА_1 та витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 4, 8).
Згідно з довідками Чернігівської міської ради від 09 грудня 2024 року та від 24 січня 2025 року ОСОБА_7 , 1960 року народження, ОСОБА_5 , 2016 року народження, ОСОБА_8 , 1961 року народження та ОСОБА_2 , 1983 року народження відповідно до актів сусідів про проживання особи без реєстрації від 08 грудня 2024 року та від 22 січня 2025 року фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації (а.с. 26, 27).
Пояснювальною запискою вчителя початкових класів ЗЗСО № 19 від 13 грудня 2024 року засвідчено, що з вересня 2024 року ОСОБА_6 , ученицю 1-Д класу, приводили і забирали ОСОБА_7 (бабуся) і ОСОБА_8 (дідусь) (а.с. 28).
Листом начальника Чернігівське РУП ГУНП в Чернігівській області від 23 січня 2025 року (а.с. 29) адвоката Богданову І.Д. повідомлено про те, що згідно з ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» відносно ОСОБА_1 зафіксовані наступні виклики та звернення:
- від 21 грудня 2024 року – надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_1 з балончика обмалювала стіни і вікна будинку;
- від 24 грудня 2024 року – надійшло звернення з проханням вжити заходів до ОСОБА_1 ;
- від 24 грудня 2024 року – надійшло звернення з проханням вжити заходів до ОСОБА_1 , яка образливо висловлювалась;
- від 03 грудня 2024 року – надійшло повідомлення з проханням направити поліцію до ЗОШ № 19 через те, що ОСОБА_1 прийшла забирати дитину віком 8 років. Дитина плаче, жінка п`яна;
- від 24 жовтня 2024 року – надійшло повідомлення щодо того, що невідома жінка дебоширить, просить зареєструвати її – ОСОБА_1 1979 року народження.
Згідною з довідкою в.о. директора ЗЗСО № 19 від 01 вересня 2025 року (а.с. 66) ОСОБА_5 навчається у 2-Д класі. Супроводом дитини до навчального закладу займаються дідусь та бабуся, і періодично мати. Батько – ОСОБА_2 відвідує школу, коли є можливість (відпустка або вихідні), оскільки є військовослужбовцем.
Довідкою про доходи від 17 лютого 2026 року, виданою ГУ ПФУ в Чернігівській області, засвідчено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Чернігівському об`єднаному управлінні і отримує пенсію по інвалідності. Розмір щомісячної пенсії становить 3 323 грн. У період з січня по вересень 2025 року сукупний розмір отриманої пенсії становив 29 221 грн (а.с. 62).
ОСОБА_1 з 11 листопада 2025 року перебуває на обліку в Чернігівській філії Чернігівського обласного центру зайнятості як безробітна, що підтверджується довідкою Чернігівського ОЦЗ від 25 лютого 2026 року (а.с. 69).
Довідкою начальника відділу обслуговування громадян № 2 від 25 лютого 2026 року (а.с. 71) підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області та отримує базову соціальну допомогу. Відповідно до підсистеми «Призначення та виплати деяких соціальних допомог» за період з 01 вересня 2025 року по 28 лютого 2026 року допомогу призначено у розмірі 5 810,15 грн щомісячно. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено та визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком – ОСОБА_2 , 1983 року народження (а.с. 79-87).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. 
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтями 180, 181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У частині 1 ст. 182 СК України наведено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Приписами ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються батьками неповнолітньої дитини – дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано 06 січня 2021 року.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, у якому зазначала про наявність законних, на її переконання, підстав для стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки усіх доходів відповідача щомісячно. Указувала, що є особою з інвалідністю, що у свою чергу, ускладнює пошук роботи, відтак вона потребує матеріальної підтримки для забезпечення належного рівня життя та розвитку дитини.
За наявними у справі письмовими доказами встановлено, що між подружжям існує спір щодо місця проживання їх спільної дитини. Після розірвання шлюбу між сторонами з червня 2024 року ОСОБА_4 проживає разом з ОСОБА_2 та його батьками по АДРЕСА_2 . Позивачка мешкає по АДРЕСА_1 . 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2026 року, яке не набрало законної сили і перебуває на стадії апеляційного перегляду, визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , 2016 року народження разом з батьком.
За мотивами цього рішення ОСОБА_4 мешкає разом з ОСОБА_2 та його батьками, які виховують дівчинку, забезпечуючи їй повний і гармонійний фізичний, розумовий і соціальний розвиток, рівень життя, необхідний для такого розвитку. Визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю, з огляду на спільне проживання з ОСОБА_1 її братів, які неодноразово притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, наражатиме на небезпеку дитину, може створювати загрози її фізичному та психічному здоров`ю. Судом ураховано те, що ОСОБА_1 не працює і відсутні обставини, які б вказували на реальну можливість для неї змінити місце та умови проживання, отримувати постійний дохід, достатній для забезпечення матеріальних потреб доньки.
Зміст поданих ОСОБА_1 до апеляційного суду клопотань (а.с. 115, 119, 132, 139) також свідчить про те, що неповнолітня ОСОБА_5 наразі проживає разом з батьком ОСОБА_2 та його батьками по АДРЕСА_2 .
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Чинним сімейним законодавством передбачено, що аліменти є одним із способів виконання батьками обов`язку по утриманню дітей. Стягнення аліментів не залежить від того, чи знаходяться батьки дитини у шлюбі, розлучені вони чи взагалі не перебували в ньому. Аліменти на дитину стягуються на користь одного з батьків, з яким проживає дитина.
Як станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення суду, так і на час апеляційного перегляду у справі встановлено і підтверджується належними доказами, що неповнолітня ОСОБА_5 , 2016 року народження фактично проживає разом з батьком, який її утримує, бабусею та дідусем (по лінії батька), відвідує навчальний заклад. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про те, що неповнолітня ОСОБА_5 не проживає з матір`ю, і цього факту позивачка не заперечує. Отже, саме ОСОБА_2 , з яким мешкає дочка, має законні підстави для реалізації права на отримання аліментів відповідно до приписів ч. 3 ст. 183 СК України. 
Відповідно до закону утримувати матеріально неповнолітніх дітей зобов`язані обоє з батьків, тобто обов`язок батьків щодо утримання дитини має бути рівним, а не покладеним лише на платника аліментів. ОСОБА_1 , стверджуючи про наявність підстав для стягнення на її користь аліментів з колишнього чоловіка, під час розгляду цієї справи ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надала доказів того, що саме вона одноособово несе тягар фінансового утримання неповнолітньої доньки з огляду на проживання дитини разом з батьком. У справі відсутня інформація щодо виду та розміру понесених ОСОБА_1 витрат на ОСОБА_4 , а також щодо її участі в утриманні та вихованні дитини. 
У суді першої інстанції позивачка необхідність отримання аліментів пов`язувала з її потребою винайняти окреме житло та сплачувати орендну плату. Хоча і непрямо, але такі ж доводи нею висловлені в апеляційній скарзі. Зокрема скаржниця зазначає, що у разі задоволення заявлених нею вимог та стягнення аліментів, ОСОБА_1 матиме реальну можливість створити необхідні умови для проживання доньки разом з нею та забезпечити її належне матеріальне утримання. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначені нею підстави позову не відповідають змісту аліментних зобов`язань, оскільки за своєю суттю аліменти покликані забезпечити насамперед дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, а не покращити матеріальне становище одного з батьків, тому ці кошти стягуються лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
За наявними у справі доказами ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області, отримує пенсію, як особа з інвалідністю, та базову соціальну допомогу у розмірі 5 810,15 грн щомісячно. Перебуваючи на обліку в Чернігівській філії Чернігівського ОЦЗ, ОСОБА_1 отримала допомогу по безробіттю у наступному розмірі: у листопаді 2025 року – 2 280 грн, у грудні 2025 року – 3 600 грн, у січні 2026 року – 3 900 грн та у лютому 2026 року – 1 253,57 грн (а.с. 114). 
Стверджуючи про необхідність стягнення аліментів на її користь, позивачка наголошує лише на тому, що відсутність аліментного забезпечення зменшує її спроможність брати повноцінну участь у матеріальному утриманні дитини та негативно впливає на перспективу відновлення спільного проживання з нею. Тобто, можливі аліментні виплати ОСОБА_1 ототожнює з тим грошовим забезпеченням, яке їй необхідно для найму житла з метою можливості спільно мешкати з донькою.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, отримувач має використовувати їх на базові потреби дитини відповідно до її віку: харчування, одяг, взуття, медичне обслуговування, здобуття освіти, всебічний розвиток та створення гідних умов життя. Розпорядження аліментами за цільовим призначенням є гарантією реалізації права дитини на належне утримання, вони не можуть спрямовуватись на задоволення потреб, не пов`язаних з її інтересами. 
При зміні постійного місця проживання дитини (за домовленістю батьків чи за рішенням суду), той з батьків, з ким буде проживати дитина, набуває підстав для реалізації свого права щодо стягнення аліментів на утримання дитини з іншого з батьків.
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька

О.А. Луговець