Справа № 190/721/26
Провадження №1-кп/190/118/26
ЄРДР № 42025042040000018

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. П`ятихатки

П`ятихатський районний суд  Дніпропетровської області
в складі головуючого судді   ОСОБА_1 ,
за участю секретаря    ОСОБА_2 ,
прокурора     ОСОБА_3 ,
обвинуваченого    ОСОБА_4 ,
захисника     ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки кримінальне провадження за обвинуваченням 

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лозуватка П`ятихатського району Дніпропетровської області, громадянина України, освіта професійно технічна, одружений, не працює, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України

в с т а н о в и в:

У відповідності до ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Статтею 18 Земельного кодексу України передбачено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
У відповідності до ст. 18 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:
а) землі сільськогосподарського призначення;
б) землі житлової та громадської забудови;
в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;
г) землі оздоровчого призначення;
ґ) землі рекреаційного призначення;
д) землі історико-культурного призначення;
е) землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду;
ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
Згідно ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті:
а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами;
б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами;
в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них;
г) береговими смугами водних шляхів;
ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.
Для створення сприятливого режиму вздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водних об`єктів встановлюються водоохоронні зони, межі яких зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях. Відомості про межі водоохоронних зон вносяться до Державного земельного кадастру.
У відповідності до ст. 60 Земельного кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:
а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;
б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;
в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво - ст. 61 Земельного кодексу України.
У відповідності до ст. 1 Водного кодексу України, прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Згідно ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1224582000:01:002:0317, площею 1,89 га з цільовим призначенням «Для ведення особистого селянського господарства», перебуває у власності ОСОБА_6 ; земельна ділянка кадастровим номером 1224582000:01:002:0308, площею 2 га, з цільовим призначенням «Для ведення особистого селянського господарства», перебуває у власності ОСОБА_7 ; земельна ділянка з кадастровим номером 1224582000:01:002:0319, площею 2 га, з цільовим призначенням «Для ведення особистого селянського господарства», перебуває у власності ОСОБА_4 .
Так, навесні 2025 року у ОСОБА_4 виник умисел на збільшення площі посівів сільськогосподарських культур за рахунок використання прибережної захисної смуги, що знаходиться поруч з земельними ділянками з кадастровими номерами 1224582000:01:002:0317, 1224582000:01:002:0308, 1224582000:01:002:0319, обробітком яких займається останній.
В подальшому реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи поблизу с. Комісарівка Кам`янського району Дніпропетровської області, діючи умисно, з метою власного збагачення в порушення ст. ст. 60, 61 Земельного кодексу України та ст. ст. 87,88,89 Водного кодексу України, якими встановлено обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг водних об`єктів, ОСОБА_4 здійснив самовільне зайняття частини земельної ділянки водного фонду прибережної захисної смуги річки Б. Комисарка, за межами с. Комісарівка Кам`янського району Дніпропетровської області, при наступних обставинах.
В подальшому, навесні 2025 року ОСОБА_4 знаходячись поблизу с. Комісарівка Кам`янського району Дніпропетровської області, здійснюючи обробіток земельних ділянок з кадастровими номерами 1224582000:01:002:0317, 1224582000:01:002:0308, 1224582000:01:002:0319, маючи умисел на самовільне зайняття частини земельної ділянки охоронної зони річки, яка частково перебуває в прибережній захисній смузі річки Б. Комисарка та в її водоохоронній зоні, достовірно знаючи про відсутність відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про передачу йому у власність або користування таких земельних ділянок, з метою розширення площі земельного масиву та збільшення обсягів посівів, самовільно зайняв та використав частину прибережної захисної смуги річки Б. Комисарка загальною площею 0,1307 га, що знаходиться поруч з вищевказаними земельними ділянками, здійснюючи на самовільно зайнятій частині земельної ділянки охоронної зони річки повний цикл сільськогосподарських робіт, у вигляді її обробки, культивування, засівання сільськогосподарською культурою соняшником.
Таким чином, ОСОБА_4 здійснив самовільне зайняття земельної ділянки, загальною площею 0,1307 га, прибережної захисної смуги річки Б. Комисарка.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 197-1 КК України – як самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене щодо земель в охоронних зонах. 
30 березня 2026 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 укладено угоду про визнання винуватості, згідно з якою ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України за обставин, викладених в обвинувальному акті.
Також, при укладенні угоди між сторонами, останні погодилися на призначення покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що при укладанні угоди були дотримані всі вимоги і правила КПК та КК України, а тому просив суд затвердити зазначену угоду і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання.
При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні повністю визнав, а також зазначив, що він розуміє надані йому законом права, передбачені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення угоди про визнання винуватості згідно ч. 1 ст. 473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України та вид покарання, який до нього буде застосований в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягав на затвердженні останньої.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 просила затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між її підзахисним та прокурором, на умовах, визначених у ній.
Предстаник потерпілого ОСОБА_8 надав письмову згоду прокурору на укладення між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 угоди про визнання винуватості та подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, його захисника, який просив затвердити угоду про визнання винуватості, розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.
Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.
Умови угоди не суперечать вимогам КПК України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, укладення угоди відбулося добровільно, умови, які б ускладнювали виконання угоди обвинуваченим, не встановлено. Суд переконався, що укладення угоди сторонами є також добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений визнав себе винним, віднесене до категорії нетяжких злочинів, унаслідок вчиненого обвинуваченим злочину шкода завдана Вишнівській селищній раді Кам`янського району Дніпропетровської області, представник якої надав письмову згоду прокурору на укладення угоди.
При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розумів права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.
Керуючись ст.ст. 369 - 371, 373 - 376 КПК України, суд 

у х в а л и в :

Затвердити угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні №42025042040000018, укладену 30 березня 2026 року між прокурором Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .
ОСОБА_4  визнати винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 2 ст. 197-1 КК України та призначити покарання ДВА роки обмеження волі. 
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку в ОДИН рік.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов"язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області на протязі тридцяти днів з дня проголошення вироку.
Вирок, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя        ОСОБА_1