Справа № 560/1375/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

26 травня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Салюка П.І. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Біловодської селищної військової адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Біловодської селищної військової адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті належних йому сум заробітної плати за період з 09.03.2022 по 20.11.2022, а також у невиконанні обов`язку щодо проведення повного та своєчасного розрахунку при звільненні, що призвело до утворення заборгованості та порушення його трудових прав. Просить задоволити позовні вимоги.
Ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивач обіймав посаду старости Плугатарського старостинського округу Біловодської селищної ради та не перебував у трудових відносинах із Біловодською селищною військовою адміністрацією. Розпорядженням від 21.11.2022 №11-ОС та від 20.02.2023 №16-ОС позивачу надавалися відпустки без збереження заробітної плати, а розпорядженням від 24.03.2023 №22-ОС його звільнено з посади за власним бажанням. Відповідач заперечує вимоги щодо стягнення заробітної плати за період з 09.03.2022 по 20.11.2022, та вказує на відсутність трудових відносин, відсутність первинних кадрових та бухгалтерських документів, а також на те, що територія громади є тимчасово окупованою, у зв`язку з чим унеможливлено проведення розрахунків.
Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначено, що твердження відповідача про відсутність трудових правовідносин є безпідставними, оскільки саме відповідач видавав щодо нього кадрові розпорядження про надання відпусток без збереження заробітної плати та про звільнення, що свідчить про фактичне здійснення ним функцій роботодавця. Також позивач заперечує доводи про відсутність документів для нарахування заробітної плати, вказуючи, що їх втрата або недоступність не звільняє роботодавця від обов`язку провести розрахунок. Просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач подав заперечення, в яких зазначив, що трудові відносини між ним та позивачем не існували, оскільки роботодавцем позивача була Біловодська селищна рада, а військова адміністрація отримала делеговані повноваження лише з 08.11.2022, зокрема щодо врегулювання окремих питань управління персоналом. Відповідач зазначає, що кадрові та розрахункові документи щодо позивача не оформлювалися і не могли бути оформлені через відсутність відповідних даних та передачі архівів, які залишилися на тимчасово окупованій території. Також вказується, що розрахунок з позивачем можливий лише після отримання доступу до необхідних документів або їх відновлення, як це передбачено відповідним розпорядженням про звільнення. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 з 15.11.2017 обіймав посаду старости Плугатарського старостинського округу Біловодської селищної ради Луганської області.
Розпорядженням начальника Біловодської селищної військової адміністрації від 21.11.2022 року №11-ОС «Про надання відпусток без збереження заробітної плати» ОСОБА_1 , старості Плугатарського старостинського округу Біловодської селищної ради, з 21.11.2022 року надано відпустку без збереження заробітної плати відповідно до його заяви від 18.11.2022 року тривалістю 90 календарних днів за згодою сторін відповідно до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Розпорядженням начальника Біловодської селищної військової адміністрації від 20.02.2023 року №16-ОС «Про надання відпусток без збереження заробітної плати працівникам Біловодської селищної ради» ОСОБА_1 , старості Плугатарського старостинського округу Біловодської селищної ради з 20.02.2022 року надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідно до його заяви від 17.02.2023 року.
Відповідно до розпорядження начальника Біловодської селищної військової адміністрації від 24.03.2023 року №22-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади старости Плугатарського старостинського округу Біловодської селищної ради з 24 березня 2023року за власним бажанням. 
В Пункті 2 розпорядження зазначено «Здійснення розрахунку з ОСОБА_1 за період до 24.03.2023 року провести після отримання доступу або до відновлення документів Біловодської селищної ради Луганської області, які є підставою для нарахування виплат».
26.11.2024 року позивач звернувся зі скаргою до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці та 25.12.2024 отримано відповідь, у якій зазначено, що адміністрація не провела розрахунок через окупацію території громади.
Позивач вважає, що має право на невиплачену заробітну плату за період з 09.03.2022 по 20.11.2022, а також на виплату середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.
Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначає Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР.
Відповідно до ст.1 Закону №108/95, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно статті 8 Закону №108/95, держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
Стаття 21 Закону №108/95, визначає, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.
Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.
Відповідно до статті 24 Закону №108/95, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно ч.1 ст.50 Закону України "Про державну службу", держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ст.1 КЗпП).
Згідно з ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, , як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці, та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно. до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.
Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі, здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Згідно зет. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності; таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст.117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Суд зазначає, що спірні правовідносини стосуються невиплати позивачу заробітної плати за період його перебування на посаді старости Плугатарського старостинського округу Біловодської селищної ради Луганської області з 09 березня 2022 року по 20 листопада 2022 року, а також виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Біловодська селищна військова адміністрація Старобільського району Луганської області (ЄДРПОУ 447766351), яка є відповідачем по справі утворена відповідно до Указу Президента України №665/2022 від 23.09.2022. Військову адміністрацію населеного пункту (населених пунктів) очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України за пропозицією Генерального штабу Збройних сил України або відповідної обласної державної адміністрації.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 10 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389) у разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням Президента України може прийняти рішення про те, що у період воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування начальник військової адміністрації: крім повноважень, віднесених до його компетенції Законом № 389, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови.
Постановою Верховної Ради України від 03.11.2022 року № 2705-ІХ «Про здійснення начальниками військових адміністрацій у Сватівському, Старобільському, Щастинському районах Луганської області повноважень, передбачених частиною 2 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» начальнику Біловодської СВА делеговані повноваження селищного голови, селищної ради, виконавчого комітету з 08 листопада 2022 року.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VIII.
Відповідно до статті 1 Закону №389, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Стаття 2 цього закону визначає, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Згідно статті 10 Закону №389, у разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням Президента України може прийняти рішення про те, що у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування: 1) начальник військової адміністрації:
крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови;
може затвердити тимчасову структуру виконавчих органів сільської, селищної, міської ради (для працівників, посади яких не включені до тимчасових штатних розписів, оголошується простій або здійснюється їх переведення на рівнозначну чи нижчу посаду);
2) апарат сільської, селищної, міської ради та її виконавчого комітету, інші виконавчі органи (з урахуванням абзацу третього пункту 1 цієї частини), комунальні підприємства, установи та організації відповідної територіальної громади підпорядковуються начальнику відповідної військової адміністрації.
Таким чином, суд дійшов висновку, що на період дії воєнного стану Біловодська селищна військова адміністрація здійснює повноваження Біловодської селищної ради, у тому числі у сфері управління персоналом, майном та бюджетними коштами територіальної громади. При цьому здійснення таких повноважень пов`язане з тимчасовим виконанням військовою адміністрацією функцій та повноважень органу місцевого самоврядування відповідно до вимог законодавства про правовий режим воєнного стану.
А тому, твердження відповідача, щодо того, що позивач не перебував у трудових відносинах з Біловодською селищною військовою адміністрацією, є безпідставними оскільки саме розпорядженнями начальника Біловодської селищної військової адміністрації від 21.11.2022 року №11-ОС «Про надання відпусток без збереження заробітної плати», від 20.02.2023 року №16-ОС «Про надання відпусток без збереження заробітної плати працівникам Біловодської селищної ради», а також від 24.03.2023 року №22-ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачу надавались відпустки, а також було звільнено з посади старости Плугатарського старостинського округу Біловодської селищної ради з 24 березня 2023року за власним бажанням. 
Однак, позивач просить суд стягнути на його користь з Біловодської селищної військової адміністрації заробітну плату за період з 09 березня 2022 року по 20 листопада 2022 року у сумі 148225,34 грн.
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази нарахування такої заробітної плати позивачу, та при цьому, згідно наданого реєстру індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ, встановлено, що за 2022 рік роботодавець не сплачував страхові внески за позивача.
Однак, суд вважає, що за спірний період сторонами не надано суду доказів звільнення позивача із займаної посади, що також не заперечує відповідач, що позивач перебував на відповідній посаді, а тому враховуючи те, що позивач в період з 09 березня 2022 року по 20 листопада 2022 року перебував на посаді, а також те, що інших доказів, які б спростовували вказану інформацію суду не надано, а тому останній мав право на виплату заробітної плати згідно Закону України "Про оплату праці".
Відповідно статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язань щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплати праці не звільняє від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
Суд зазначає, що посилання відповідача на те, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376 територія Біловодської селищної територіальної громади Старобільського Луганської області відноситься до тимчасово окупованих російською федерацією територій України з 24.02.2022 року, є безпідставними, оскільки як зазначалось вище, відповідач є правонаступником Біловодської селищної територіальної громади.
Відповідно до статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Отже, враховуючи те, що позивач в період з 09 березня 2022 року по 20 листопада 2022 року працював на посаді старости Плугатарського старостинського округу Біловодської селищної ради Луганської області, а тому він має право на виплату заробітної плати за спірний період.
Однак, що стосується самої суми такої заробітної плати, то це безпосередньо відноситься до компетенції органу з яким в позивача були трудові відносини, а саме Біловодської селищної військової адміністрації, а тому суд не вправі перебирати на себе функції та повноваження суб`єкта владних повноважень, а тому з огляду на наведене вище, суд вважає за необхідне зобов`язати Біловодську селищну військову адміністрацію Старобільського району Луганської області нарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 за період з 09 березня 2022 року по 20 листопада 2022 року, а також компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки.
Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає, що такі вимоги є безпідставними з огляду на наступне.
Суд зазначає, що роботодавець в день звільнення має виплатити належні працівнику кошти. Якщо роботодавець зі своєї вини своєчасно не розрахувався, то з`являється обов`язок виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Розрахунок середнього заробітку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабміну від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), виходячи із виплат за останні два календарні місяці, що передують місяцю звільнення.
Відповідно до ч.3 роз.ІІІ Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Отже, суд вважає, що середній заробіток виплачується працівнику на вже нараховані та виплачені суми, які були несвоєчасно виплачені під час звільнення, за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, а оскільки відповідачем не було нараховано та виплачено відповідних сум, а тому і відсутні підстави для стягнення середнього заробітку.
Стосовно вимоги позивача допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, суд вважає, що такі вимоги є безпідставними, оскільки в даному випадку немає підстав для стягнення суми заробітної плати, а суд лише зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за період з 09 березня 2022 року по 20 листопада 2022 року.
Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
З огляду на наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задоволити частково.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому сплачений судовий збір позивачем в сумі 1331,20 грн. не підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов – задоволити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Біловодської селищної військової адміністрації щодо нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з 09 березня 2022 року по 20 листопада 2022 року, а також компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки.
Зобов`язати Біловодську селищну військову адміністрацію нарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 за період з 09 березня 2022 року по 20 листопада 2022 року, а також компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Біловодська селищна військова адміністрація (вул. Словацького, 1,м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл.,33028 , код ЄДРПОУ - 44766351) 	

Головуючий суддя 		П.І. Салюк