21.04.26
22-ц/812/833/26
Єдиний унікальний номер судової справи 473/2858/21
Номер провадження 22-ц/812/833/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

21 квітня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському району Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України ухвалу, яка постановлена Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 16 лютого 2026 року під головуванням судді Ротар М.М. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському району Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до міськрайонного суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському району Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – Перший ВДВС у Вознесенському районі).
ОСОБА_1 зазначав, що постановою головного державного виконавця Першого ВДВС у Вознесенському районі Ткаченко Я.В. від 15 січня 2024 року у рамках виконавчого провадження ВП №68491310 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що зберігаються на рахунках ОСОБА_1 в усіх банках, в тому числі і на його зарплатний рахунок. 
Проте, даний арешт накладений помилково в зв`язку з опискою в рішенні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2021 року, де помилково зазначений податковий номер ОСОБА_1 , замість податкового номеру боржника у справі ОСОБА_2 .
Дана описка за заявою ОСОБА_1 була виправлена, що підтверджується ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2024 року про виправлення описки в рішенні суду та виконавчому листі по цивільній справі №473/2858/21 за позовом АТ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. 
Зазначена ухвала суду була направлена ОСОБА_1 державному виконавцю 02 жовтня 2025 року разом з заявою про зняття арешту з його карткового рахунку та отримана виконавчою службою 03 жовтня 2025 року. Проте, до теперішнього часу арешт, який помилково накладений, головним державним виконавцем, не знятий.
Оскільки ОСОБА_1 , який є власником грошових коштів, які знаходяться на картковому рахунку, вже тривалий час позбавлений можливості користуватись ними, його всі звернення про скасування арешту з карткового рахунку державним виконавцем ігноруються, вважав таку бездіяльність державного виконавця такою, що порушує його права.
Посилаючись на викладене, просив визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого ВДВС у Вознесенському районі щодо не скасування арешту з усіх рахунків ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , зобов`язати головного державного виконавця Першого ВДВС у Вознесенському районі вжити заходів для зняття арешту з грошових коштів, розміщених на карткових рахунках та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 грн.
13 лютого 2026 року від представника заявника ОСОБА_1 – адвоката Полубок Н.А. надійшла заява, в якій вона зазначила, що після подачі скарги на бездіяльність головного державного виконавця, а саме 31 грудня 2025 року арешт грошових коштів, розміщених на усіх карткових рахунках ОСОБА_1 державним виконавцем було знято, а тому в цій частині просила вимоги скарги залишити без розгляду.
Проте, враховуючи той факт, що внаслідок бездіяльності головного державного виконавця, ОСОБА_1 поніс додаткові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, та адвокатом надані йому послуги з професійної правничої допомоги, то представник заявника просила стягнути з виконавчої служби понесені витрати за надання правової допомоги в сумі 7 000 грн. 
13 лютого 2026 року від Першого ВДВС у Вознесенському районі надійшли заперечення на скаргу, в яких зазначено, що оскільки скаржник ОСОБА_1 не звертався до виконавчої служби з метою врегулювання даного питання в досудовому порядку, то судові витрати не були необхідними, крім того заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним складності даної справи, обсягу наданих послуг, а тому є завищеним. 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2026 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Першого ВДВС у Вознесенському районі залишено без розгляду.
Стягнуто із Першого ВДВС у Вознесенському районі на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що ч.9 ст.10 ЦПК України передбачає, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Розділом VII ЦПК України (судовий контроль за виконанням судових рішень), не передбачено порядку залишення скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, без розгляду, тому суд вважав за можливе застосувати аналогію закону.
Таким чином, з аналізу ст.257 ЦПК України вбачається, що скаржник, який звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця, має такі ж права і обов`язки як і позивач, в тому числі і право звернутись до суду з заявою про залишення скарги без розгляду.
Подана заява про залишення скарги без розгляду є правом заявника, передбаченим п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, яким останній скористався та яке не суперечить вимогам чинного законодавства України та не порушує законних прав та інтересів сторін, а тому міськрайонний суд дійшов до висновку про залишення скарги без розгляду.
При вирішенні питання щодо відшкодування заявнику витрат на професійну правничу допомогу міськрайонний суд, врахувавши складність справи, та те, що у даній справі не було судових засідань з фіксацією технічним засобами та за участю адвоката, а також те, що скарга не розглянута по суті та залишена без розгляду, внаслідок не підтримання представником вимог через добровільне вирішення питання, також і саму думку заінтересованої особи щодо заявлених вимог, та за наявності від заінтересованої особи клопотання про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу, керуючись принципом розумності, суд визначив розмір витрат, який підлягає відшкодуванню, в сумі 3 000 грн.
Не погодившись з судовим рішенням, Перший ВДВС у Вознесенському районі подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що державний виконавець діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».
Звернуто увагу на те, що ДВС є органом державної влади, який здійснює повноваження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та діє виключно в межах компетенції. Спір виник у зв`язку з реалізацією покладених законом повноважень. Безумовне стягнення завищених сум витрат на правничу допомогу з бюджетної установи суперечить принципу пропорційності та створює необґрунтоване навантаження на бюджетні кошти. Відповідно до ст.ст.133,137,141 ЦПК України компенсації підлягають лише реальні, документально підтверджені, необхідні та співмірні витрати. Представник скаржника до звернення до суду не звертався до відділу із заявами, вимогами чи адвокатськими запитами щодо надання інформації чи усунення можливого порушення. Державним виконавцем було добровільно вирішено спірне питання у межах повноважень, передбачених Закону. Таким чином, звернення до суду не було крайнім та вимушеним способом захисту права, а отже витрати на професійну правничу допомогу не можуть вважатися необхідними. 
За відсутності причинного зв`язку між діями державного виконавця та понесеними витратами, такі витрати не підлягають компенсації відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а представник скаржника не звернувшись до Першого ВДВС у Вознесенському районі фактично обрав більш витратний спосіб захисту без обґрунтованості необхідності.
Перший відділ ДВС у Вознесенському районі не ухилявся від виконання обов`язків та ще до призначення розгляду справи по суті вжив всіх заходів, відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначила, що компенсації підлягають витрати, які було фактично понесено, які були неминучі та обґрунтовані та розмір компенсації має визначатися саме з цих критеріїв, а не автоматично лише на підставі договору з адвокатом чи факту оплати. Позивач не звертався до відповідача перед поданням позовної заяви – витрати не були необхідними. У правовій позиції Верховного Суду наголошено, що реальність та необхідність витрат пов`язується з наявністю причинного зв`язку між діями відповідача та здійсненням витрат. Якщо адвокат не вчиняв дій щодо вирішення питання на стадії виконавчого провадження, не звертався до органу державної виконавчої служби із заявами чи адвокатськими запитами, то він не довів, що витрати на правничу допомогу дійсно необхідні для захисту прав, що такі витрати пов`язані саме з діями (бездіяльністю) відповідача, та що вони є співмірними складності та значенню справи. Заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним складності справи, обсягу наданих послуг та фактично витраченому часу, відтак є завищеним. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника – адвокат Полубок Н.А., посилаючись на необґрунтованість її доводів, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Вказувала, що внаслідок бездіяльності державного виконавця Кучерина Г.С. поніс додаткові витрати, пов`язані зі зверненням до суду із скаргою і адвокатом надавались йому юридичні послуги, складалась скарга та ОСОБА_1 вимушено поніс за це витрати, які взагалі не повинен був нести.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції, призначене на 21 квітня 2026 року, сторони не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлені належними чином.
Зі змісту апеляційної скарги слідує, що представник Першого ВДВС у Вознесенському районі просив розглянути справу у його відсутність. 
Встановити зв`язок в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з представником скаржника ОСОБА_1 – адвокатом Полубок Н.А. не вдалося через технічні причини зі сторони останньої. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою головного державного виконавця Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Ткаченко Я.В. від 15 січня 2024 року в рамках виконавчого провадження ВП №68491310 накладено арешт на рахунки ОСОБА_1 в усіх банках, в тому числі і на його зарплатний рахунок. 
Проте, даний арешт був накладений на його рахунок помилково в зв`язку з опискою в рішенні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2021 року, де помилково зазначений податковий номер ОСОБА_1 , замість податкового номеру боржника ОСОБА_2 .
Описка в судовому рішення та виконавчому листі по цивільній справі №473/2858/21 за позовом АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за заявою ОСОБА_1 була виправлена ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2024 року.
Зазначена ухвала була направлена ОСОБА_1 державному виконавцю 02 жовтня 2025 року разом з заявою про зняття арешту з його карткового рахунку.
Проте, станом на 29 грудня 2025 року арешт, який помилково накладений, державним виконавцем, не знятий.
Після звернення заявника до суду, державним виконавцем 31 грудня 2025 року на підставі ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову №68491310 про зняття арешту з коштів ОСОБА_1 , відповідно до електронного обміну вищевказана постанова була опрацьована банками, в яких відкрито рахунки та знято арешт з усіх відкритих рахунків, які належать ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції за заявою представника заявника ОСОБА_1 – адвоката Полубок Н.А. залишив скаргу без розгляду та вирішив питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Перший ВДВС у Вознесенському районі звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій не погоджується із стягнутими з нього витратами на професійну правничу допомогу. Судове рішення в частині залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду останнім не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду.
За правилами п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
В ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.
Відповідно до ст.452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника. 
При цьому положеннями ст.452 ЦПК України не врегульоване питання щодо стягнення з заінтересованої особи на користь заявника судових витрат у випадку залишення скарги без розгляду, за умови, коли така заінтересована особа під час судового розгляду проти залишення скарги без розгляду не заперечувала.
Разом з тим подібні за змістом відносини врегульовані ч.ч.2,12 ст.141 ЦПК України, відповідно до яких інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. 
А тому, у частині, яка не врегульована ст.452 ЦПК України, розподіл витрат, пов`язаних з провадженням у справах за скаргою на рішення, дії або бездіяльність виконавця, здійснюється з урахуванням ст.141 ЦПК України.
Згідно з положеннями ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У ч.ч.4-6 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду, який викладений у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження судових витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_1 – адвокат Полубок Н.А. надала до міськрайонного суду:
- ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_3 у суді першої та апеляційної інстанції (а.с.73);
-договір про надання правової допомоги від 02 жовтня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Полубок Н.А. (а.с.76 -78);
- акт №1 від 29 грудня 2025 року приймання-передачі виконаних послуг відповідно до договору про надання правової допомоги від 02 жовтня 2025 року, згідно якого адвокат надав такі послуги: попередня консультація клієнта щодо скасування арешту з карткового рахунку, формування правової позиція – 1 000 грн., складення проекту листа до державної виконавчої служби з метою досудового врегулювання – 2 000 грн., складення скарги та формування до неї відповідних додатків (друк, сканування, сортування) – 4 000 грн.
Представник Першого відділу ДВС у Вознесенському районі зазначав, що витрати не були необхідними, крім того заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним складності справи, обсягу наданих послуг, а тому є завищеним. 
Отже, ураховуючи наведені в заяві Першого відділу ДВС у Вознесенському районі доводи щодо недоведеності та неспівміності розміру витрат на професійну правничу допомогу, складність справи, те, що скарга ОСОБА_1 залишена без розгляду, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значимість, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з Першого відділу ДВС у Вознесенському районі на користь ОСОБА_1 до 3 000 грн.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням процесуального права. Тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському району Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України – залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук
Повний текст судового рішення
складено 27 квітня 2026 року