Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.05.2026  	Справа №607/15755/24 Провадження №2/607/91/2026	

м. Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді      Кунець Н.Р.
за участю: секретаря судового засідання   Дмитрик В-М.Р.,
представника позивача     адвоката Войнарського А.Й.
відповідача        ОСОБА_1 
представника відповідача     адвоката Ороновської О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -
В С Т А Н О В И В :

18.07.2024 позивач ОСОБА_2 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.08.2023 розірвано. У даному шлюбі у них народилось двоє дітей, а саме, сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають на даний час із нею та перебувають на її утриманні. При цьому, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю у зв`язку із захворюванням церебральний параліч та інші паралітичні синдроми та потребує додаткових матеріальних витрат на забезпечення повноцінного рівня життя.
За час сумісного проживання в шлюбі ними з відповідачем було спільно придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , однак, право власності на вказаний житловий будинок документально було зареєстровано лише за відповідачем у 2011 році на підставі рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області по справі № 2-240 від 18.04.2011. 
Позивач вказує, що оскільки придбане житло потребувало будівельних та ремонтних робіт, ними з відповідачем за спільні кошти, без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт та без прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, було здійснено добудову до вищевказаного житлового будинку АДРЕСА_2 та побудовано різного роду допоміжні споруди за цією ж адресою, внаслідок чого загальна площа житлового будинку разом із добудовами збільшилась майже вдвічі, орієнтовно на 100 кв.м., та на даний час становить приблизно 200 кв.м. 
14.12.2016 за відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,156 га, кадастровий номер 6125085700:02:001:0090, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , однак незважаючи на наявність у відповідача на праві власності земельної ділянки для будівництва і обслуговування спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд, будівництво яких вже завершено, станом на момент подачі позову житловий будинок по АДРЕСА_2 разом із наявними добудовами, як цілісний майновий комплекс, відповідачем в експлуатацію не здано, державну реєстрацію права власності на це новостворене нерухоме майно не проведено.
Враховуючи те, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований ними за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте його будівництво ще не закінчено та він ще не зданий в експлуатацію, позивач вважає за доцільне здійснити поділ вказаного майна, шляхом виплати їй компенсацію вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт.
Окрім цього, за час подружнього життя ними з відповідачем за спільні кошти було придбано також земельну ділянку, площею 0,0437 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 6110100000:12:016:0101, та житловий будинок, площею 199,5 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 та які в повному обсязі було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .
Водночас, на даний час згоди про добровільний поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя між ними не досягнуто.
Поряд з цим, рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області по справі № 606/1235/21 від 30.08.2021 з відповідача ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі по 2000 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.06.2021 і до досягнення старшою дитиною повноліття.
Проте, вказаний розмір аліментів в загальній сумі 4000 грн на місяць є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку двох дев`ятирічних дітей, одна з яких є дитиною з інвалідністю, а жодної іншої матеріальної допомого відповідач не надає. 
З огляду на вищезазначені обставини, враховуючи, що аліменти на утримання дітей в розмірі по 2000 грн щомісячно є недостатніми для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, позивач вважає, що є підстави для збільшення розміру її частки у майні, яке перебуває у спільній сумісній власності. 
На підставі вищевикладеного, позивач просить в порядку поділу майна подружжя, визнати за нею, право власності на ідеальних частки земельної ділянки, площею 0,0437 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 6110100000:12:016:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та житлового будинку, площею 199,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію часток вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, що входять в об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 570 000 грн, а також понесені нею судові витрати. 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.07.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
19.08.2024 судом зареєстровано відзив на позов поданий відповідачем ОСОБА_1 , у якому останній вказує, що заперечує проти задоволення позову. Так, на переконання відповідача, частка позивача у земельній ділянці, площею 0,0437 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 6110100000:12:016:0101 та житловому будинку, площею 199,5 (кв.м.), що розташовані, за адресою: АДРЕСА_3 становить 1/4, оскільки позивач не отримувала, доходів, з яких була б можливість оплатити вартості будинку та земельної ділянки. Частка позивачки становить , адже на купівлю будинку та земельної ділянки позивач надала 15 000 дол. США, що згідно курсу НБУ рівно 410 000 грн., та становить вартості будинку та земельної ділянки. Окрім цього, щодо позовної вимоги про стягнення з нього в користь позивача грошової компенсації часток вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, що входять в об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , то відповідач зауважує, що житловий будинок АДРЕСА_2 належить йому на праві особистої власності, тому, що даний будинок отримано ним в порядку спадкування за матір`ю ОСОБА_5 , на підставі рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області по справі № 22-240 від 18.04.2011. Також, відповідач заперечує можливість відступлення від рівності часток у даному майні подружжя, так як заборгованості по сплаті аліментів у відповідача немає. З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.10.2024, зобов`язано Головне управління ДПС у Тернопільській області, надати суду: відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми доходів отриманих ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за період з 01.01.2005 по 01.08.2024; відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми доходів отриманих ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 01.01.2005 по 01.08.2024.
18.10.2024 судом зареєстровано відповідь на відзив подану позивачем ОСОБА_2 в якій остання вказує, що висловлені відповідачем аргументи у відзиві на позов є безпідставними та не спростовують правомірність заявлених нею позовних вимог. Так, щодо спірної земельної ділянки, площею 0,0437 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 6110100000:12:016:0101 та житлового будинку, площею 199,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , то позивач зауважує, що такі були придбані ним як подружжям за спільні грошові кошти, зокрема частково із наявних грошових заощаджень їхньої сім`ї, а частково за грошові кошти, отримані від продажу належної їй на праві власності двокімнатної квартири у м. Тернополі. При цьому, вона постійно працювала, і мала як самостійний дохід і власні грошові заощадження, так і особисте нерухоме майно, а тому спільно з відповідачем брала безпосередню участь у придбанні майна для їхньої сім`ї. Водночас, сам по собі факт оформлення дозвільних документів та реєстрація права власності на нерухоме майно не є беззаперечними доказами набуття майна в шлюбі за рахунок особистих коштів, а тому висловлений відповідачем ймовірний поділ щодо належності ОСОБА_1 частини спірного майна, а їй – частини є безпідставним та не ґрунтується на жодних правових нормах. Крім цього, заперечення відповідачем у відзиві можливості відступлення від рівності часток в майні подружжя, по суті є визнанням факту належності нам, сторонам, майна на засадах спільності та рівності. З приводу належності житлового будинку АДРЕСА_1 відповідачу на праві особистої приватної власності, то позивач зауважує, що ОСОБА_5 лише документально була власником вказаного житлового будинку, а фактично дане нерухоме майно було придбано ними з відповідачем, як подружжям, вони там постійно проживали і саме там вона була зареєстрована за місцем проживання у період з 22.03.2007 по 22.07.2020. Поряд з цим, предметом спору у даній цивільній справі є не сам житловий будинок, а проведене ними як подружжям самочинне будівництво (добудова) до спірного будинку, в результаті якого загальна площа житлового будинку разом із добудовами збільшилась майже вдвічі, орієнтовно на 100 кв.м., та на даний час становить приблизно 200 кв.м. Водночас, відповідач жодним чином не спростував факт проведення ними за час спільного сімейного життя, за спільні грошові кошти будівельних робіт у будинку АДРЕСА_2 . Також, позивач звертає увагу, що відсутність заборгованості відповідача по сплаті аліментів не є безумовним аргументом для відмови у відступі судом від засад рівності часток в майні подружжя. Натомість, сплата відповідачем аліментів у розмірі 2000 грн на дитину в місяць об`єктивно не може покрити загальні потреби дітей на харчування, навчання, лікування, тим більше потреби дитини-інваліда у забезпеченні належного рівня життя. При цьому, відповідач ОСОБА_1 забезпечений житлом, оскільки крім спірного житлового будинку по АДРЕСА_3 має власне житло в с. Мшанець Тернопільського району Тернопільської області, інших дітей на утриманні не має. Відтак, відступ від рівності часток та визнання за нею права власності на частини спірного нерухомого майна відповідатиме також інтересам їхніх малолітніх дітей, які перебувають на її утриманні. Окрім цього, позивач вважає безпідставними доводи представника відповідача висловлені у клопотанні про долученням доказів, щодо відсутності у неї наміру проживати разом з відповідачем однією сім`єю, зроблені на підставі поданих нею позовів до Теребовлянського районного суду Тернопільської області, оскільки такі є лише власним припущенням сторонньої особи, яке не ґрунтується на фактичних обставинах їхнього з ОСОБА_1 сімейного життя. Позивач зазначає, що подача нею вказаних позовів та подальше залишення їх без розгляду було своєрідним способом змусити чоловіка змінити на краще відношення до своєї сім`ї та зберегти їх шлюб. Крім цього, спільне придбання з відповідачем житлового будинку по АДРЕСА_3 , у тому числі за рахунок її власних заощаджень, навпаки свідчило про її бажання надалі проживати однією сім`єю та будувати спільне майбутнє. Аналогічно, безпідставним позивач вважає долучення адвокатом постанов про притягнення її до адміністративної відповідальності, одночасно замовчуючи про таке ж притягнення до відповідальності відповідача. З огляду на викладене позивач просить заявлені нею позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Протокольною ухвалою суду від 23.01.2025 постановленою в судовому засіданні без видалення в нарадчу кімнату із занесенням до протоколу судового засідання було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
20.02.2025 представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Янчишин В.Й. подав заяву про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.02.2025 у даній справі, призначено судову будівельно – технічну експертизу, проведення якої доручити експертам Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (вул. Січових Стрільців, 4, м. Тернопіль). Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Дана ухвала суду залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 30.04.2025.
17.09.2025 матеріали цивільної справи №607/15755/24 повернуті до суду з висновком експерта №364/25-22 від 11.09.2025, у зв`язку із чим ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.09.2025 поновлено провадження у справі. 
22.10.2025 судом зареєстровані письмові пояснення подані представником відповідача ОСОБА_1 – адвокатом Ороновською О.М. через систему «Електронний суд», відповідно до яких сторона відповідача вважає, що позивачем не доведено підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя, зокрема, в матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Окрім цього, рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.08.2021 у справі № 606/1235/21 з відповідача стягуються аліменти у твердій грошовій сумі по 2000 грн на кожну дитину щомісячно, при цьому відповідач сумлінно виконує це рішення, не має заборгованості та доказів ухилення від їх сплати позивачем не подано. Водночас, позивач у свою чергу не зверталася із позовом про збільшення аліментів, а тому твердження про недостатність розміру аліментів не підтверджене належними доказами, а саме по собі проживання дітей із позивачем не є підставою для збільшення частки. Щодо стягнення грошової компенсації 3/4 часток вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, що входять в об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , то представник відповідача зазначає, що відповідач не заперечує про проведення будівельних та ремонтних робіт та здійснення добудови до вищевказаного житлового будинку, який належить йому на праві особистої власності. Проте не згідний з твердженнями, що будівельні та ремонтні роботи проводились за спільні кошти та вважає його голослівними та такими, що вводять суд в оману, оскільки позивач не здійснювала жодних фінансових витрат на придбання будівельних матеріалів, виконання будівельних та ремонтних робіт чи створення спірного об`єкта нерухомості та доказів спільного фінансування будівництва не надала. Жодних платіжних документів, накладних, квитанцій, розписок або інших доказів, які б підтверджували участь позивача у фінансуванні чи створенні цього майна, до матеріалів справи не долучено. Відтак, в матеріалах справи відсутні докази, що б підтверджували факт грошових затрат (чи будь-яких інших затрат) ОСОБА_2 , які призвели до істотного збільшення вартості спірного майна, тобто здійснення добудови до нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . З приводу судової будівельно-технічної експертизи та її доказового значення у справі, то представник відповідача зауважує, що зазначена експертиза була проведена виключно з метою визначення технічних параметрів об`єкта нерухомості та орієнтовної ринкової вартості будівельних матеріалів і робіт, а не для встановлення джерела їх фінансування чи участі сторін у здійсненні добудови. Висновок експерта не містить жодних відомостей про те, за чиї кошти були придбані матеріали, хто безпосередньо здійснював або оплачував роботи, а тому дана експертиза не підтверджує того, що вищезазначені будматеріали є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу. На підставі вищевикладеного, представник відповідача просить суд визнати за позивачем право власності на частку земельної ділянки, площею 0,0437 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) к/н 6110100000:12:016:0101 та житлового будинку, площею 199,5 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 та відмовити у задоволені позову в частині вимоги про стягнення грошової компенсації 3/4 часток вартості будівельних матеріалів і виконаних робіт, що входять до об`єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . 
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Войнарський А.Й. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. 
Представник відповідача  ОСОБА_1 адвокат Ороновська О.М. в судовому засіданні з приводу задоволення позову заперечила частково та зазначила, що відповідач не заперечує з приводу визнання за позивачем права власності на частку земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з тим, відповідач категорично заперечує з приводу стягнення з нього грошової компенсації 3/4 часток вартості будівельних матеріалів і виконаних робіт, що входять до об`єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки житловий будинок належить відповідачу на праві особистої приватної власності, а добудова до вказаного житлового будинку була здійснена за власні кошти відповідача. Докази зворотного у матеріалах справи відсутні, а відтак позивач не довела належними доказами вкладення нею власних коштів у здійснення такої добудови. 
Відповідач  ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позицію свого представника. Окрім цього зазначив, що позивач вклала 15 000 доларів США при придбанні земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . Водночас, жодних витрат на здійснення добудови до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 позивач не здійснювала. Зауважив що така добудова була здійснена за його кошти та кошти його батька та брата. 
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснила, що вона по дорученню продавала покупцям ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначила, що кошти за вказане нерухоме майно,  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 давали разом, зокрема спочатку ОСОБА_7 віддала 15 000 доларів США, а в подальшому вони додали ще 5000 доларів США. 
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне:
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1  з 28.07.2005 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 08.08.2023 у справі № 606/2206/22 розірвано. 
У даному шлюбі у сторін народилось двоє дітей, зокрема син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданого повторно 06.05.2020 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданого повторно 06.05.2020. 
Згідно з медичним висновком № 19 про дитину – інваліда віком до 18 років від 26.01.2021, у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наявне захворювання, що відповідає розділу І пункту 2 підпункту 2.1 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей – інвалідів віком до 18 років. Висновок дійсний до 26.01.2026. 
Відповідно до Договору купівлі – продажу посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєвою Л.І. 12.05.2006 та зареєстрованого в реєстрі за № 1578, Продавець ОСОБА_8 продала, а Покупець ОСОБА_5 купила належний продавцеві житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_2 , житловою площею 57,1 кв.м.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 18.04.2011 у справі № 2-240/11, визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що у АДРЕСА_2 , як за спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 .
15.11.2018 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2090 Договір купівлі – продажу нерухомого майна, відповідно до якого Продавець ПрАТ «КУА «НАЦІОНАЛЬНИЙ РЕЗЕРВ» продає, а Покупець ОСОБА_2 купляє у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 74,2 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. і сплачує за нього ціну визначену цим Договором. 
Відповідно до п. 1.6 Договору, на придбання нерухомого майна, що є предметом цього договору, отримана згода чоловіка покупця – ОСОБА_1 , посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненка О.С. 15.11.2018 по реєстру за № 2089. 
Згідно з п. 2.1 Договору, ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цим Договором, становить 865 766 грн, без ПДВ. 
Згідно з Договором дарування земельної ділянки та житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 19.06.2020, Дарувальник ОСОБА_9 обізнана про безоплатність цього правочину, без будь – якого примусу, насильства або якихось погроз подарувала, а Обдаровувана ОСОБА_2 прийняла у дар: будинок, житловий будинок літ. Б, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ; земельну ділянку, місце розташування якої: : АДРЕСА_5 , кадастровий номер 6110100000:07:011:0139. 
20.06.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Стандрет А.М. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 382 Договір купівлі – продажу квартири, за умовами якого Продавець ОСОБА_2 передала, а Покупець ОСОБА_10 прийняв у власність за ціну та на умовах передбачених даним договором, нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 74,2 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.
За змістом п. 2.1 Договору, продажна вартість (ціна) об`єкту продажу становить 222 600 грн. 
Відповідно до п. 9.5 Договору, на продаж об`єкта продажу нотаріусу надано заяву про згоду чоловіка Продавця ОСОБА_1 , засвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Стандрет А.М. 20.06.2020 за реєстровим № 380.
17.07.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 206 Договір купівлі – продажу житлового будинку, згідно з яким Продавець ОСОБА_6 , діючи за дорученням ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продала, а Покупець ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площе 199,5 кв.м., житловою площею 76,1 кв.м.
За умовами п. 7 Договору, продаж вказаного в договорі житлового будинку вчинено за суму 1 616 000 грн.
Пунктом 14 Договору передбачено, що перед посвідченням цього договору дружиною Покупця ОСОБА_2 подана заява про згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 житлового будинку, який є предметом цього договору. Справжність її підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. 17.07.2020 за реєстровим № 205. 
Також, 17.07.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 208 Договір купівлі – продажу земельної ділянки, згідно з яким Продавець ОСОБА_6 , діючи за дорученням ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продала, а Покупець ОСОБА_1 купив земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0437 га, з кадастровим номером 6110100000:12:016:0101, з цільовим призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
За умовами п. 4 Договору, продаж вказаної в договорі земельної ділянки вчинено за суму 147 000 грн.
Пунктом 11 Договору передбачено, що перед посвідченням цього договору дружиною Покупця ОСОБА_2 подана заява про згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 земельної ділянки, яка є предметом цього договору, за кошти, які є спільною сумісною власністю. Справжність її підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. 17.07.2020 за реєстровим № 205. 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 354576503 від 15.11.2023 за ОСОБА_1 на праві власності зареєстроване наступне нерухоме майно: 
-земельна ділянка, площею 0,0437 га, з кадастровим номером 6110100000:12:016:0101, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2125863361101, підстава: договір купівлі – продажу № 208 виданий 17.07.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І.; 
-житловий будинок, загальною площею 199,5 кв.м., житловою площею 76,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1157596261101, підстава: договір купівлі – продажу № 206 виданий 17.07.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І.; 
-земельна ділянка, площею 0,156 га, з кадастровим номером 6125085700:02:001:0090, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1127552361250, підстава: рішення органу місцевого самоврядування № 754 видане 09.09.2016 Теребовлянською міською радою; 
-житловий будинок, житловою площею 57,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 13779630, підстава: рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області № 2-240 від 18.04.2011. 
05.03.2020 ОСОБА_2 зверталась до Теребовлянського районного суду Тернопільської області із позовами ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей та про розірвання шлюбу, які в подальшому заявами від 05.06.2020 просила повернути, у зв`язку із примиренням сторін. 
16.06.2021 ОСОБА_2 звернулась до Теребовлянського районного суду Тернопільської області із позовом ОСОБА_1 про стягнення аліментів, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 грн кожному, але не менше 50-ти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. 
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.08.2021 у справі № 606/1235/21, позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі по 2000 грн, на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.06.2021 і до досягнення старшою дитиною повноліття. 
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів сформованої державним виконавцем Теребовлянського ВДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції П`ятковським В.І. станом 13.08.2024 у боржника ОСОБА_1 відсутня заборгованість.
Постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.03.2024 у справі №607/4438/24, від 26.02.2024 у справі №607/2313/24, від 12.02.2024 у справі № 607/2798/24, ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу. 
Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела /суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 1 кварталу 2005 року по 2 квартал 2024 року ОСОБА_2 отримувала наступні доходи: за 2005 рік: стипендія у загальному розмірі 694,31 грн; за 2006 рік: стипендія у загальному розмірі 317,25 грн; за 2007 рік: заробітна плата у загальному розмірі 1 139,03 грн; соціальні виплати у загальному розмірі 584,84 грн; за 2008 рік: соціальні виплати у загальному розмірі 991,93 грн; заробітна плата у загальному розмірі 2 950,43 грн; за 2009 рік: заробітна плата у загальному розмірі 7 718 грн; за 2010 рік: заробітна плата у загальному розмірі 10 659 грн; за 2011 рік: заробітна плата у загальному розмірі 11 557 грн; за 2012 рік: заробітна плата у загальному розмірі 4 233,50 грн; соціальні виплати у загальному розмірі 3 546,58 грн; інший дохід у розмірі 400,20 грн; за 1 та 2 квартал 2013 року: соціальні виплати у загальному розмірі 4 162,60 грн; за 3 та 4 квартал 2019 року: заробітна плата у загальному розмірі 18 080,55 грн; за 2020 рік: заробітна плата у загальному розмірі 13 522,92 грн; соціальні виплати у загальному розмірі 17 400,24 грн; за 2021 рік: соціальні виплати у загальному розмірі 21 389,39 грн; заробітна плата у загальному розмірі 40 809,08 грн; за 2022 рік: заробітна плата у загальному розмірі 139 757,86 грн; за 2023 рік: заробітна плата у загальному розмірі 165 084,54 грн; соціальні виплати у загальному розмірі 18 900 грн; допомога на лікування та мед. обслуговування у розмірі 180 грн; за 1 та 2 квартал 2024 року: соціальні виплати у загальному розмірі 29 198,42 грн; заробітна плата у загальному розмірі 34 081,88 грн; продаж нерухомого майна у розмірі 2 274 114 грн. 
Також, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела /суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 1 кварталу 2005 року по 2 квартал 2024 року ОСОБА_1 отримував наступні доходи: за 2005 рік: соціальні виплати у загальному розмірі 1 677,62 грн; за 2020 рік: соціальні виплати у загальному розмірі 373,40 грн; за 2021 рік: соціальні виплати у загальному розмірі 10 084,13 грн; за 2022 рік: соціальні виплати у загальному розмірі 32 114,10 грн; за 2023 рік: соціальні виплати у загальному розмірі 8 644,80 грн.
На підтвердження понесення витрат для придбання будівельних матеріалів, необхідних для здійснення добудови до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відповідачем ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи накладні за 2021, 2015 роки про придбання плитки, підвіконь та відливу на загальну суму 4 342,22 грн, квитанцію ТОВ «Епіцентр К» від 08.02.2015 про придбання будівельних матеріалів на загальну суму 5 209,84 грн та довідку від 20.10.2025 видану суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_13 , відповідно до якої ОСОБА_1 у жовтні 2014 року замовив і в грудні 2014 року отримав 6 дверних блоків на суму 15 350 грн. 
Як вбачається з висновку експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно – технічної експертизи № 364/25-22 від 11.09.2025, загальна площа житлового будинку станом на час проведення державної реєстрації власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) становила: 95,2 кв.м. Загальна площа житлового будинку по АДРЕСА_2 з добудовою на час проведення експертизи становить: 199,0 кв.м. Житлова площа житлового будинку по АДРЕСА_2 з добудовою на час проведення експертизи становить: 57,1 кв.м. Вартість будівництва добудови до житлового будинку АДРЕСА_2 , включаючи вартість будівельних матеріалів, в цінах на день дослідження, згідно розрахунку вартості будівельних робіт (додаток № 2) становить 1 235 173,07 грн. Вартість матеріалів використаних на будівництві добудови до житлового будинку АДРЕСА_2 в цінах на день дослідження становить 940 794,70 грн.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.
При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
При цьому, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0,0437 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 6110100000:12:016:0101, та житловий будинок, площею 199,5 кв.м., що розташовані, за адресою: АДРЕСА_3 , були придбані сторонами у шлюбі, проте останні не дійшли згоди з приводу добровільного поділу даного майна подружжя.
Виходячи з характеру спірних правовідносин сторін, фактичних обставин справи, судом встановлено, що спірний житловий будинок придбано за час шлюбу сторін, в інтересах сім`ї, згідно договору купівлі-продажу укладеного відповідачем. Незалежно від того, на кого з подружжя оформлено нерухоме майно, придбана ними квартира згідно ст. 60 СК України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від доходів кожного з них та суми вкладених у придбане майно коштів.
Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) – законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.
Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).
Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) – суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.
Такий висновок викладено у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.02.2025 у справі № 206/4992/21, провадження № 61-12735сво23. 
Так, у позовній заяві позивач ОСОБА_2 просить відступити від рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на частини земельної ділянки, площею 0,0437 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 6110100000:12:016:0101, та житлового будинку, площею 199,5 кв.м., що розташовані, за адресою: АДРЕСА_3 , посилаючись на те, що їх неповнолітні діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, натомість розмір аліментів, які відповідач сплачує на утримання дітей є недостатнім для їх фізичного і духовного розвитку, а також лікування. 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.08.2021 у справі № 606/1235/21, позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі по 2000 грн, на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.06.2021 і до досягнення старшою дитиною повноліття.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів сформованої державним виконавцем Теребовлянського ВДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції П`ятковським В.І. станом 13.08.2024 у боржника ОСОБА_1 відсутня заборгованість. 
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно чи витрачав його на шкоду інтересам сім`ї чи того, що він ухилявся чи ухиляється від участі в утриманні малолітніх дітей сторін, а відтак судом не встановлено негативних обставин, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України. 
Щодо застосування ч. 3 ст. 70 СК України, у зв`язку із тим, що розмір аліментів, які одержує позивач недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей то суд зауважує, що розмір аліментів визначений рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.08.2021, заборгованість з їх сплати на даний час відсутня, а позивач у свою чергу не зверталась з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів, з підстав їх недостатнього розміру. 
Окрім цього, до матеріалів справи не долучено доказів того, що розмір аліментів, які одержує позивач є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей та не доведено, що потреби, яких потребують малолітні діти сторін не забезпечуються чи не покриваються розміром вже стягнутих та сплачуваних відповідачем аліментів. 
Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 у справі № 456/828/17. 
Водночас сам по собі факт проживання малолітніх дітей із позивачем не є підставою для відступу від рівності часток відповідно до ст. 70 СК України, що узгоджується із висновком Верховного суду у постановах від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17, від 24.09.2020 у справі № 570/685/19. 
У постанові від 15.11.2023 в справі № 521/11825/20 Верховний Суд наголосив, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів.
Відповідно до правового висновку Верховного суду в постанові від 15.11.2023 у справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341 св 23) у якій Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що проживання дитини з позивачем, існування у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя, а наявності інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено.
У постанові Верховного Суду від 01.02.2023, у справі №210/3216/15-ц: Суд не відступив від принципу рівності часток, зазначивши що розмір аліментів вже був визначений судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (1/4 від доходів). Відсутні дані, що позивач вимагав збільшення розміру аліментів, а тому немає підстав вважати, що визначеного судом розміру матеріального утримання дітей недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. 
Також, у постанові від 20.02.2019 у справі № 127/4451/17 Верховний суд зазначив, що наведені відповідачем обставини, а саме: недостатній розмір аліментів, перебування сина на її утриманні та його проживання разом із нею, не є достатніми підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, та вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про рівність часток подружжя.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку що правові підстави для застосування частин другої та третьої ст. 70 СК України, у даному випадку, відсутні.
Відтак, при вирішенні спору, суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності, виходячи із засад рівності часток подружжя та у спільно нажитому майні, відповідно до положень ст. 70 СК України.
Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що у даній частині позов слід задовольнити частково, шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_7 та земельної ділянки, площею 0,0437 га, кадастровий номер 6110100000:12:016:0101, з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована, за адресою: АДРЕСА_3 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошової компенсації часток вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, що входять в об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 суд зазначає наступне. 
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є у тому числі: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У ст.60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст.60 СК України до майна набутого у шлюбі, яке набуває правового статусу спільної сумісної власності не відноситься майно, що належить до особистої приватної власності, визначене ст. 57 цього Кодексу, а отже таке майно зберігає за собою режим роздільного майна.
Згідно з ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 95,2 кв.м. в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , відтак у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, такий належав відповідачу на праві особистої власності. 
До вказаного житлового будинку було здійснено добудову внаслідок чого, загальна площа житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 з добудовою збільшилась до 199,0 кв.м., що вбачається із висновку експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно – технічної експертизи № 364/25-22 від 11.09.2025 (далі – висновок № 364/25-22 від 11.09.2025)
Так, відповідно до висновку № 364/25-22 від 11.09.2025, згідно відомості реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.05.2011 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 житловою площею 57,1 м належить ОСОБА_1 . Рік будівництва житлового будинку літ. «А» - 1950. Згідно копії інвентаризаційної справи від 02.2006 виготовленого Теребовлянським БТІ до складу житлового будинку по АДРЕСА_2 станом на 05.05.2011 входили наступні приміщення: Перший поверх: І - коридор площею - 5,5 кв.м.; 1-1- коридор площею - 8,0 кв.м.; 1-2 - житлова кімната площею - 19,8 кв.м.; 1-3 - житлова кімната площею - 16,9 кв.м.; 1-4 - кухня площею - 19,4 кв.м.; 1-5 - ванна площею - 5,2 кв.м.; 1-6 - житлова кімната площею - 20,4 кв.м. Загальна площа житлового будинку станом на час проведення державної реєстрації власності за ОСОБА_1 (05.05.2011) становила: 95,2 кв.м.; Житлова площа будинку станом на час проведення державної реєстрації власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) становила: 57,1 кв.м.
До житлового будинку по АДРЕСА_2 житловою площею 57,1 кв.м. влаштована добудова до складу якої входять наступні приміщення: Перший поверх: 1-1- коридор площею - 7,2 кв.м.; 1-2- кухня площею - 12,5 кв.м.; 1-3 - кладовка площею - 2,8 кв.м.; 1-4 - ванна площею - 3,3 кв.м.; 1-5 - сауна площею - 2,6 кв.м.; 1-6 - гараж площею - 21,5 кв.м.; Площа першого поверху прибудови становить: 49,9 кв.м.; Другий поверх: 2-1 - приміщення площею - 23,4 кв.м.; 2-2- приміщення площею - 21,3 кв.м.; 2-3 - приміщення площею - 9,2 кв.м.; На другому поверсі не влаштовані: двері, перекриття (встановлені дерев`яні балки), підлоги, підвіконники, оздоблювальні роботи, сантехнічні роботи (опалення). Площа другого поверху добудови становить: 53,9 кв.м.; Загальна площа добудови становить: 103,8 кв.м.; Загальна площа житлового будинку по АДРЕСА_2 з добудовою на час проведення експертизи становить: 95,2 + 103,8 = 199,0 кв.м.; Житлова площа житлового будинку по АДРЕСА_2 з добудовою на час проведення експертизи становить: 57,1 кв.м.
Вищевказана добудова до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 не прийнята до експлуатації, відомості щодо її реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні. 
Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19). 
Звертаючись до суду з даною вимогою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошової компенсації часток вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, позивач вказує, що ними з відповідачем за спільні кошти подружжя було здійснено добудову до житлового будинку АДРЕСА_2 та побудовано різного роду допоміжні споруди за цією ж адресою, внаслідок чого загальна площа житлового будинку разом збільшилась орієнтовно на 100 кв.м., а відтак на думку позивача вказана добудова є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Так, для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. 
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 № 214/6174/15-ц висловила таку позицію.
Конституція України у ст.41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в ст.1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄCПЛ у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., зокрема, п.69 і п.73 рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані ст.1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
У ст. 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено.
У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однак, при цьому, обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Тому у самому законі, у ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, а подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.
Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст.62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
У даній справі позивач заявляючи, що спільними коштами подружжя було здійснено добудову до житлового будинку АДРЕСА_2 належного відповідачу на праві особистої приватної власності, внаслідок яких істотно збільшилась площа та вартість вказаного нерухомого майна не довела, що таке збільшення відбулось внаслідок спільних трудових чи грошових затрат її з відповідачем або ж її особистих затрат, як іншого з подружжя. 
Зокрема позивачем не долучено до матеріалів справи жодних доказів придбання нею будь яких будівельних матерів, чи замовлення виконання необхідних для будівництва робіт. 
Так само відсутні належні та допустимі докази того, що збільшення площі та вартості житлового будинку АДРЕСА_2 відбулось внаслідок трудових затрат позивача чи їх спільних трудових затрат разом з відповідачем, як подружжям. 
Більше того, до матеріалів справи не долучено доказів, з яких можна б було встановити коли саме були розпочаті будівельні роботи з добудови житлового будинку АДРЕСА_2 та коли вони закінчені. 
У позовній заяві позивач вказує, що після одруження ними з відповідачем було спільно придбано житловий будинок АДРЕСА_2 , де вона була зареєстрована за місцем проживання у період з 22.03.2007 по 22.07.2020 та оскільки вказаний будинок потребував будівельних та ремонтних робіт ними за спільні кошти були було здійснено добудову до вказаного будинку.
Водночас, з матеріалів справи встановлено, що сторони перебували у зареєстровано шлюбі із 2005 по 2023 роки. 
При цьому, житловий будинок АДРЕСА_2 був придбаний матір`ю відповідача – ОСОБА_5 12.05.2006 та перебував у її власності до дня її смерті – ІНФОРМАЦІЯ_4 , а вже 05.05.2011 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 18.04.2011 про визнання за ним права власності в порядку спадкування після смерті матері. 
Окрім цього, з 23.07.2020 позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що слідує із відмітки проставленої у її паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 виданого 01.12.2005 Теребовлянським РВУМВС України в Тернопільській області. 
З огляду на викладене на переконання суду, для підтвердження факту здійснення з добудови до житлового будинку АДРЕСА_2 спільними зусиллями сторін, як подружжя важливим є встановлення періоду у який була розпочата та закінчена вказана добудова, проте докази на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні. 
Окрім цього, суд не бере до уваги доводи позивача щодо того, що  ОСОБА_5 лише документально була власником житлового будинку  АДРЕСА_2 , а фактично дане нерухоме майно було придбано ними з відповідачем, як подружжям, вони там постійно проживали і саме там вона була зареєстрована за місцем проживання у період з 22.03.2007 по 22.07.2020, оскільки не підтвердженні жодними доказами. 
Крім того, докази реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_2 у даному будинку також в матеріалах справи відсутні. 
Так, засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі.
Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що істотне збільшення площі та вартості житлового будинку АДРЕСА_2 внаслідок здійсненої добудови відбулось внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування сторін у шлюбі не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.
Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошової компенсації часток вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, що входять в об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 слід відмовити. 
Окрім цього, оскільки у задоволенні позову у частині стягнення частини вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, що входять в об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 судом відмовлено, тому витрати за проведення судової будівельно – технічної експертизи по даному об`єкту у розмірі 35 622,72 грн не підлягають відшкодуванню позивачу.
Водночас, в силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 5 320,12 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2 747 241 (вартість частини земельної ділянки та житлового будинку) / 4 690 861,50 (вартість заявлених позовних вимог) *9084 (сплачений судовий збір) = 5 320,12) 
Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, задовольнити частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_7 ;
-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0437 га, кадастровий номер 6110100000:12:016:0101, з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована, за адресою: АДРЕСА_3 . 
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі у сумі 5 320 (п`ять тисяч триста двадцять) гривень 12 (дванадцять) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Відомості про учасників справи: 
Позивач:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_8 .
Відповідач:  ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_9 .

Повний текст судового рішення складений 20.05.2026

Головуючий суддя    	Н. Р. Кунець