П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/3525/26 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Драновський Я.В. 
Суддя-доповідач - Савицька Н.В. 
11 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Савицької Н.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Томчука А.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Олексієнко О.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Косевича С.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, і, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просить суд:
- скасувати постанови відповідача про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях №78585040 та №78585130;
- зобов`язати повернути позивачу кошти, які були незаконно стягнуті на підставі цих постанов;
- стягнути моральну шкоду у розмірі 1 500 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постанова Деражнянського районного суду Хмельницької області по справі № 673/163/25 від 04 квітня 2025 року виконана ним в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження, а тому оскаржувані постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях №78585040 та №78585130 є протиправними та підлягають скасуванню. 
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.04.2026 позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано постанови головного державного виконавця Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження №78585040 та №78585130 від 10.07.2025.
Визнано протиправними та скасовано постанови головного державного виконавця Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №78585040 та №78585130 від 22.07.2025.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 1000 грн 00 коп моральної шкоди. 
У задоволенні решти вимог позову - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнувши з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн.
У поданій апеляційній скарзі відповідач, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, просить апеляційний суд рішення в цій частині скасувати і прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Позивачем також надані додаткові пояснення до апеляційної скарги, з обгрунтуванням необхідності задоволення його апеляційної скарги, зміни рішення суду в частині стягнення моральної шкоди та відмови у задоволенні апеляційної скарги відповідача.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому останній заперечив щодо доводів апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення.
У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити та залишити рішення суду в частині задоволення позову без змін.
Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її, а апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою Деражнянського районного суду Хмельницької області по справі №673/163/25 від 04.04.2025 позивача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке передбачена адміністративна відповідальність за ст.173 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 грн, також стягнено судовий збір в розмірі 605,60 грн на користь держави.
На виконання статті 307 КУпАП, у межах 15-денного строку, 19.04.2025 позивачем було сплачено штраф та судовий збір за вказаною постановою, що підтверджується копіями відповідних чеків, наявними в матеріалах справи. 
У подальшому, 01.07.2025 державним виконавцем були відкриті виконавчі провадження:
- № 78493371 з виконання постанови №673/163/25 від 04.04.2025, виданої Деражнянським районним судом Хмельницької області про: "стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 605,60 грн. на користь держави";
- № 78493154 з виконання постанови №673/163/25 від 04.04.2025, виданої Деражнянським районним судом Хмельницької області про: "стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 170 грн на користь держави".
10.07.2025 на адресу відповідача надійшли листи від Деражнянського районного суду Хмельницької області про закриття вказаних вище виконавчих проваджень, та як заборгованість боржником сплачена у встановлені терміни та в повному обсязі.
10.07.2025 державним виконавцем на підставі п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень №78493371 та №78493154.
10.07.2025 державним виконавцем відкрито виконавчі провадження №78585040 та №78585130 щодо стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на 340 грн по кожній.
Також, 22.07.2025 державним виконавцем в межах цих виконавчих проваджень прийняті дві постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на суму 290,11 грн по кожній.
Цього ж дня державним виконавцем прийняті постанови про арешт коштів боржника в межах виконавчих проваджень №78585040 та №78585130 на суму звернення стягнення в розмірі 630,11 грн по кожній.
07.08.2025 держаним виконавцем відповідно до ст.30 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №78585130 та №78585040 у зведене виконавче провадження №78800283.
07.08.2025 та 21.08.2025 державним виконавцем винесені постанови про арешт майна боржника, а саме: транспортного засобу, належного позивачу (TOYOTA COROLLA, номерний знак: НОМЕР_1 ).
Вважаючи, що відповідачем протиправно винесені постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях №78585040 та №78585130, чим завдано моральну шкоду, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що добровільне виконання позивачем постанови про накладення штрафу до моменту відкриття виконавчого провадження не може породжувати для нього будь-яких негативних наслідків, зокрема й у вигляді стягнення сум витрат виконавчого провадження. При цьому суд також урахував, що протиправними постановами органу ДВС позивачу завдано моральну шкоду, між цими діями, що призвели до порушення законних прав позивача, та наслідками у вигляді завдання моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а тому задовольнив позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоді у розмірі 1000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 1404-VIII).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України №1404-VIII одними з основних принципів виконавчого провадження є справедливість, неупередженість та об`єктивність.
Згідно з п.7 ч.1 ст.3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як рішень інших державних органів.
Частиною 3 ст. 18 Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Згідно з п.9 ч.1 ст.39 цього Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч.9 ст. 27 Закону).
Приписом ст. 42 Закону передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Відповідно до п.2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністра юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

У разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.
У той же час, нормами спеціального закону та інструкції не врегульовано порядку повернення стягнутих витрат виконавчого провадження, у разі якщо рішення було виконано боржником до моменту відкриття виконавчого провадження.
Суд звертає увагу, що зазначені норми спеціального законодавства регулюють порядок саме примусового виконання рішень та не регулюють ситуацій, у разі добровільного його виконання боржником.
Отже, основним питанням даного спору є те, чи правомірно покладати на особу будь-які витрати, які пов`язані з виконавчим провадженням, якщо особа у встановлений для добровільної виконання строк виконала своє зобов`язання, а відкриття виконавчого провадження державним виконавцем відбулось у зв`язку з тим, що інший суб`єкт владних повноважень, в даному випадку поліція, передала документи на примусове виконання, хоча правові підстави для цього були відсутні.
Як встановлено судом та підтверджуться матеріалами справи, позивачем, на виконання статті 307 КУпАП, 19.04.2025 було сплачено штраф та судовий збір за судовим рішенням, однак виконавчі провадження з примусового виконання цієї постанови суду були відкриті 01.07.2025.
Отже, на момент відкриття виконавцем виконавчих проваджень, у тому числі винесення постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанова суду, на підставі якої було відкрито таке провадження, добровільно виконана позивачем.
Суд звертає увагу, що саме стягувач до моменту звернення із заявою про примусове виконання постанови повинен був перевірити факт сплати або не сплати позивачем штрафу, чого ним зроблено не було.
Відтак, позивач не повинен нести будь-які витрати виконавчого провадження, якщо фактично постанова примусово не виконувалась виконавцем, а виконана позивачем добровільно до моменту відкриття виконавчого провадження.
Так, Верховний Суд у постанові від 18.01.2019 у справі № 826/19730/16 зазначив, що добровільне виконання Боржником судового рішення у строк, встановлений статтею 25 Закону №606-XIV, є підставою для звільнення його від сплати виконавчого збору та інших витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Дана норма спрямована на стимулювання добровільного виконання рішень суду та підвищення ефективності виконавчого провадження. Водночас невиконання Боржником у встановлений строк рішення суду в добровільному порядку є підставою для примусового виконання такого рішення, що, своєю чергою, тягне за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме - стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.08.2025 у справі №320/11622/22.
Таким чином, з урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції та принципу верховенства права, закріпленого у ст.6 КАС України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що добровільне виконання позивачем постанови про накладення штрафу до моменту відкриття виконавчого провадження не може породжувати для нього будь-яких негативних наслідків, зокрема й у вигляді стягнення сум витрат виконавчого провадження, оскільки такі суми утворилися не з винних дій або бездіяльності позивача, який вчасно сплатив штраф, а через відсутність належної комунікації стягувача з державним виконавцем. 
Крім того, сума витрат виконавчого провадження та мінімальних витрат фактично перевищує суму самого штрафу і стягнення таких витрат на користь держави, з особи, яка виконала своє зобов`язання добровільно і в установлений строк, фактично створило б надмірний і безпідставний тягар для людини.
У разі встановлення судом факту порушення прав, свобод та інтересів особи з боку суб`єкта владних повноважень, суд має вжити заходів з метою їх відновлення, що відповідає принципам верховенства права.
При цьому, таке відновлення прав, свобод та інтересів має бути ефективним, належним і сприяти припиненню негативних наслідків до особи, що звернулась за судовим захистом.
Толерування протиправних і незаконних дій суб`єкта владних повноважень, з підстав відсутності законодавчо визначеного порядку відновлення попереднього статусу особи, нівелює саму суть судового захисту та спонукає органи державної влади на подальшу протиправну поведінку і небажання в подальшому належним чином здійснювати свої повноваження у подібних правовідносинах.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що про фактичне виконання виконавчого документа боржник мав повідомити орган, який видав виконавчий документ, з метою уникнення в подальшому направлення останнього на примусове виконання, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки на момент відкриття виконавчого провадження штраф був сплачений позивачем у добровільному порядку.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Таким чином, суд, керуючись ч.2 ст.9 КАС України, дійшов обгрунтованого висновку, що найбільш ефективним для реального захисту прав позивача, є саме визнання протиправними та скасування постанов органу ДВС від 10.07.2025, якими відкрито виконавчі провадження та постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.07.2025 у виконавчих провадженнях №78585040 та №78585130 щодо стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки підстави для відкриття вказаних виконавчих проваджень, на час винесення цих постанов, були відсутні у звязку із добровльною сплатою позивачем штрафів у строк, визначений законом для такої сплати.
Щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 000 грн та відмови у стягненні моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн, колегія суддів зазначає, що стаття 56 Конституції України, передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Приписами статті 23 Цивільного кодексу України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17, Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
Наявність зазначених вище обставин, з урахуванням розподілу тягаря доказування, підлягає доказуванню особою, яка заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів зауважує, що саме лише визнання спірного рішення протиправним і його скасування, не є безумовним підтвердженням наявності обставин, які в силу статті 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, та не звільняє позивача від обов`язку доказування обставин і фактів, якими обґрунтовується позов у цій частині вимог.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.
Судом першої інстанції при стягненні на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 000 грн було враховано характер та обсяг страждань, яких позивач зазнав внаслідок прийняття відповідачем постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в загальному на суму 580,22 грн, визнаних протиправними, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, моральні переживання, стан здоров`я.
Оцінюючи наведені позивачем доводи, суд погодився, що протиправність дій відповідача, що виразилось у прийнятті оскаржуваних постанов, дійсно могла привести до відчуття несправедливості та втрати дотримання державою гарантій захисту прав громадян.
Відтак, суд першої інстанції, ураховуючи те, що протиправними постановами органу ДВС позивачу завдано моральну шкоду, між цими діями, що призвели до порушення законних прав позивача, та наслідками у вигляді завдання моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обгрунтовано задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоді у розмірі 1000,00 грн.
Позивач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що суд не надав мотивованої оцінки кожного аргументу позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, зокрема в частині стягнення моральної шкоди у повному обсязі.
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що суд зобов`язаний давати відповідь на основні доводи сторін. Якщо суд оминув ключові аргументи, які могли вплинути на результат справи, це вважається порушенням права на справедливий суд та принципу обґрунтованості судового рішення. Однак, якщо суд детально оцінив головну підставу позову і вона охоплює та спричиняє задоволення позовних вимог, суд має підстави не описувати кожен другорядний аргумент (принцип «обґрунтованого обсягу»).
Тому, на переконання колегія суддів, в цій частині апеляційна скарга не знайшла свого підтвердження та не порушує прав апелянта.
Оцінюючи інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. 
Відтак, доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З приводу посилання позивача, під час виступу у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, на нові обставини щодо рішень, дій та бездіяльності посадових осіб органів державної виконавчої служби, винесених та вчинених після прийняття спірних у даній справі постанов, то апеляційний суд вказує, що вказані обставини та доводи не приймаються до уваги, оскільки не стосуються предмету спору даної справи.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив правильний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення - без змін, то підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 11.06.2026. 

Головуючий	 		Савицька Н.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Томчук А.В.