ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року
м. Київ
справа № 524/13764/24
провадження № 61-16155св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Олійник Лілії Михайлівни на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 червня 2025 року в складі судді Рибалка Ю. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року в складі колегії суддів: Обідіної О. І., Карпушина Г. Л., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 13 жовтня 2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . На час звернення з цим позовом у Автозаводському районному суді м. Кременчука Полтавської області знаходиться на розгляді справа № 524/11352/24 за його позовом до ОСОБА_2 про розірвання між ними шлюбу.
Зазначав, що за час шлюбу ними за спільні кошти було придбано майно, яке зареєстровано за відповідачкою, а саме:
- автомобіль «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску;
- приміщення вбудованого офісу, загальною площею 49,3 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 . 
Вважав, що оскільки зазначеним автомобілем користується відповідачка, то він повинен залишитися у її власності зі стягненням з неї на його користь грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частки вказаного автомобіля, вартість якого, згідно з висновком експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 24 жовтня 2024 року, становить 294 871,20 грн. 
Окрім зазначеного, за час шлюбу вони придбали приміщення вбудованого офісу, загальною площею 49,3 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , яке використовувався подружжям для здійснення кожним із них підприємницької діяльності, тому вважає, що вказане приміщення підлягає поділу по 1/2 частці кожному із залишенням його у спільному користуванні; його вартість, відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 23 жовтня 2024 року, складеного товариством з обмеженою діяльністю «Оціночний центр «РІКС-ІН», становить 1 097 000 грн. 
Оскільки дійти згоди щодо добровільного поділу зазначеного майна вони не можуть, просив суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
залишити автомобіль «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, за відповідачкою, стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частки вказаного автомобіля у сумі 147 435,60 грн, а також припинити його право власності на частку зазначеного автомобіля;
приміщення вбудованого офісу, загальною площею 49,3 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , залишити у користуванні та володінні по 1/2 частці кожному з подружжя.
У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на ті самі фактичні обставини, вказувала, що спірний автомобіль перебуває в її користуванні, а тому повинен залишитися в її власності. Проте вважала, що визначена вартість вказаного автомобіля у сумі 294 871,20 грн не відповідає дійсності, оскільки експерт не мав фактичного доступу до автомобіля, вартість подібних автомобілів становить 258 030,00 грн, тому саме з цієї суму слід розраховувати суму грошової компенсації 1/2 частки, яку вона має сплатити ОСОБА_1 . 
Крім того, зазначала, що вона одноособово використовує у своїй підприємницькій діяльності приміщення вбудованого офісу (салон краси), тому у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя вказане майно повинно залишитися за нею. Водночас розмір грошової компенсації 1/2 частки спірного приміщення слід розраховувати, виходячи із його вартості на час набуття права власності на нього, що становить 406 700,00 грн.
Посилаючись на наведене, просила суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
визнати за нею право власності на приміщення вбудованого офісу, загальною площею 49,3 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 ;
визнати за нею право власності на автомобіль «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску;
стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у сумі 332 365,00 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено ОСОБА_2 у власність автомобіль «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля у сумі 147 435,60 грн.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення вбудованого офісу на АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину приміщення вбудованого офісу по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 24 жовтня 2024 року № 175 у сумі 2 500 грн; витрати на проведення оцінки від 23 жовтня 2024 року приміщення вбудованого офісу на АДРЕСА_1 в сумі 5 000,00 грн; судовий збір у сумі 13 918,71 грн; витрати на правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено.
Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що у силу вимог статей 60, 69, 70 СК України спірне майно набуто сторонами за час шлюбу за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частках. Оскільки автомобіль є неподільною річчю та знаходиться у користуванні відповідачки (за первісним позовом), суд дійшов висновку про стягнення з неї на користь позивача (за первісним позовом) грошової компенсації його 1/2 частки вартості. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині вимог щодо нерухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що інший співвласник цього майна ОСОБА_1 заперечував отримання ним грошової компенсації, а ОСОБА_2 не забезпечила дотримання прав та інтересів останнього шляхом попереднього внесення на депозитний рахунок суду необхідних коштів у розмірі 1/2 частини його вартості.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Браташа Ю. П., рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 червня 2025 року залишено без змін. 
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
22 грудня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Олійник Л. М. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 752/8937/24, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20, від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15, від 24 липня 2024 року у справі № 175/993/21, від 29 травня 2019 року у справі № 619/3759/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 754/10844/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що у визначений Полтавським апеляційним судом час розгляду справи (26 листопада 2025 року об 11.40 год.) тривала повітряна тривога, сигнал про яку оголошено о 11.39 год. Із огляду на відсутність клопотань з боку сторін та їх представників про розгляд справи без їх участі, Полтавський апеляційний суд мав вирішити питання про відкладення розгляду справи, застосувавши відповідні процесуальні норми з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, дотримання гарантій прав особи на участь у розгляді її справи, а також обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав.
Суди не звернули увагу, що вартість спірного автомобіля визначена згідно висновку експерта від 24 жовтня 2024 року у розмірі 294 871,00 грн є такою, що не відповідає його дійсній ринковій вартості, адже експерт не мав фактично доступу до даного автомобіля, що підтверджується відсутністю відповідних фото у додатках до висновку експерта. Присуджуючи до стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості спірного автомобіля у розмірі 147 435, 60 грн, суди не вказали, чому саме висновок експерта Сумцова С.С. № 175, зроблений без огляду автомобіля (без фіксації пробігу, пошкоджень та ін.), був узятий до уваги для розрахунку' його вартості.
Нерухоме майно відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 використовує виключно у своїй підприємницькій діяльності, тому його фактичний поділ буде свідчити про втручання в її господарську діяльність та не вирішить спір по суті, оскільки тривалі конфлікти між сторонами унеможливили спільне використання об`єкта нерухомого майна, який є неподільним.
Обидва об`єкти спільно нажитого майна подружжя (приміщені вбудованого офісу та автомобіль) є неподільними речами, але суд першої інстанції здійснив поділ одного об`єкта з одночасним стягненням компенсації та залишив у спільній власності інший, не вирішивши тим самим спір по суті та не дотримавшись балансу інтересів між колишнім подружжям.
Доводи інших учасників справи
05 березня 2026 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Дашка М. В. надійшов відзив, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області цивільну справу № 524/13764/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
Зупинено виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 червня 2025 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : витрати на проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 24 жовтня 2024 року № 175 у сумі 2 500,00 грн; витрати на проведення оцінки від 23 жовтня 2024 року приміщення вбудованого офісу по вул. Лейтенанта Покладова, 6/24 у м. Кременчуці Полтавської області в сумі 5 тис. грн; судовий збір у сумі 13 918,71 грн; витрати на правничу допомогу в сумі 9 тис. грн, а в іншій частині - зупинено дію вказаних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Матеріали справи № 524/13764/24 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що з 13 жовтня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 05 грудня 2024 року (справа № 524/11352/24). Від шлюбу мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За час шлюбу сторони придбали приміщення вбудованого офісу на АДРЕСА_1 , загальною площею 49,3 кв. м; автомобіль «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску.
Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но про реєстрацію права власності від 13 лютого 2017 року № 80236271 та свідоцтва зареєстрованого в реєстрі за № 310, серіі? НОМЕР_2, а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но про реєстрацію права власності від 13 лютого 2017 року № 80235914 та свідоцтва зареєстрованого в реєстрі за № 308, серіі? НОМЕР_3, приміщення вбудованого офісу на АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 27 вересня 2008 року автомобіль «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_2 .
Сторони не заперечували, що зазначене майно є сумісною власністю подружжя.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 24 жовтня 2024 року № 175, який виконаний судовим експертом Сумцовим С. С., вартість транспортного засобу - автомобіля «Hyundai Avante», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, становить 294 871,20 грн.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 752/8937/24, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20, від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15, від 24 липня 2024 року у справі № 175/993/21, від 29 травня 2019 року у справі № 619/3759/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 359/4356/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 754/10844/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).
Положення частини п`ятої статті 71 СК України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Подібні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16,провадження № 61-37616св18, від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17, провадження № 61-83св21, від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17, провадження № 61-6447св21, від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21, провадження № 61-14646св23.
У справі, яка переглядаються, суди попередніх інстанцій установили, що спірне майно сторони набули за час шлюбу, а, отже, на нього поширюється визначена положеннями закону презумпція спільності майна подружжя. 
При поділі спірного автомобіля, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, ураховуючи, що вказане рухоме майно є неподільною річчю та знаходиться у користуванні відповідачки (за первісним позовом), дійшов висновку про виділення його у власність  ОСОБА_2 та стягнення з неї на користь позивача (за первісним позовом) грошової компенсації його 1/2 частки вартості. При визначенні вартості автомобіля суд виходив із його дійсної вартості на час розгляду справи, що відповідно до наданого позивачем висновку експерта про оцінку транспортного засобу від 24 жовтня 2024 року № 175 становить 294 871,20 грн. Зазначений висновок експерта відповідачка (за первісним позовом) не спростувала.
Встановивши, що співвласник нерухомого майна ОСОБА_1 заперечував отримання ним грошової компенсації, а ОСОБА_2 не забезпечила дотримання прав та інтересів останнього шляхом попереднього внесення на депозитний рахунок суду необхідних коштів у розмірі 1/2 частини його вартості, суди визнали за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на приміщення вбудованого офісу по 1/2 частині за кожним.
Верховний Суд погоджується з висновками судів, які правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.
Посилання в касаційній скарзі на те, що спірне приміщення використовується ОСОБА_2 як салон краси, в якому надаються відповідні професійні послуги клієнтам, тому зазначене майно відноситься до професійного роду її занять і при поділі виключає необхідність отримання згоди іншого співвласника на отримання грошової компенсації, є безпідставними, оскільки, як вірно зазначили суди попередніх інстанцій, використання відповідачкою такого приміщення у своїй підприємницькій діяльності для розміщення в ньому салону краси не відносить останнє до речі професійних занять у розумінні частини третьої статті 73 СК України, на відміну від професійних приладь, що перебувають у ньому для надання послуг клієнтам.
Так, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна з урахуванням положень статті 71 СК України, відповідно до якої речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності, а вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між подружжям з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів його поділу, а також за наявності підстав для втручання у здійснення підприємницької діяльності.
Відповідні висновки викладені Верховним Судом України у постановах: від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, а також неодноразово підтримані Верховним Судом у постановах: від 11 вересня 2019 року у справі № 2107/3988/2012, від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц, від 24 липня 2024 року у справі № 175/993/21.
Колегія суддів звертає увагу, що пред`явлений ОСОБА_1 позов про визнання права власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна фактично спрямований на трансформацію режиму майна зі спільної сумісної власності у спільну часткову власність із визначенням часток по 1/2 кожному.
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судами із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги про те, що 26 листопада 2025 року під апеляційного розгляду справи було оголошено повітряну тривогу, а тому апеляційний суд за відсутності сторін у справі мав би вирішити питання про відкладення її розгляду, не заслуговують на увагу, оскільки, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, представник ОСОБА_2 - адвокат Олійник Л. М. не надала доказів її прибуття у судове засідання, призначене на 11-40 год. 26 листопада 2025 року, та, відповідно, неможливості взяти у ньому участь у зв`язку з оголошенням сигналу «Повітряна тривога», а, отже, не довела, що не з`явилася в судове засідання з об`єктивних і поважних причин. 
При цьому, Верховний Суд враховує, що у матеріалах справи містяться клопотання від 26 листопада 2025 року як представника ОСОБА_2 - адвоката Олійник Л. М., так і представника ОСОБА_1 - адвоката Дашка М. В., які були подані у день судового засідання, про відкладення розгляду справи, проте не у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, а у зв`язку із зайнятістю представників сторін в інших справах. 
Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Зазначене свідчить, що сторони не були позбавлені можливості брати участі у розгляді справи, оскільки знали про судове засідання, проте не скористалися можливістю реалізувати свої процесуальні права. До того ж відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом у постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цій справі й у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Із урахуванням того, що інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судами надана належна оцінка, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Олійник Лілії Михайлівни залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 червня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року залишити без змін.
Поновити виконання та дію рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 червня 2025 року і постанови Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

І. А. Воробйова

В. М. Коротун