ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" травня 2026 р. Справа№ 911/1540/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Коробенка Г.П.
суддів: Михальської Ю.Б. 
Кравчука Г.А. 

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.
за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 14.05.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація"
на рішення Господарського суду міста Києва 
від 13.10.2025 (повний текст складено та підписано 05.11.2025)
та додаткове рішення від 06.11.2025 
у справі № 911/1540/25 (О.Г. Удалова)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація"
до Акціонерного товариства "Таскомбанк"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Онікс",
Товариство з обмеженою відповідальністю "Підйомні механізми"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасні Вантажівки"
про стягнення 11 177 280,50 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація" (далі - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства "Таскомбанк" (далі - відповідач, АТ "Таскомбанк") про стягнення 11 177 280,50 грн, з яких: вартість предмету лізингу - 10 255 351,80 грн, помилково перераховані кошти - 921 928,70 грн.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.05.2025 позовну заяву передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
В обгрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач передав позивачу в лізинг чотири вантажні автомобілі за договором №НІ3614 від 20.02.2024, однак у процесі експлуатації автомобілів було виявлено несправності; внаслідок неможливості усунути недоліки, позивач звернувся до відповідача з проханням замінити неякісний товар на аналогічний, але отримав відмову; позивач відмовився від договору в односторонньому порядку, у зв`язку з чим просить повернути вартість предмету лізингу та помилково сплачені кошти.

Короткий зміст оскарженого рішення та додаткового рішення місцевого господарського суду та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що позивачем документально не підтверджено припинення Договору, не надано належних, допустимих, достовірних і вірогідних доказів такого припинення, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення заявлених Товариством грошових коштів з відповідача.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Підйомні механізми" про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підйомні механізми" 119 871 грн 29 коп. витрат на правничу професійну допомогу.
У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
Приймаючи додаткове рішення, суд, виходячи з встановлених обставин справи, характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку загального позовного провадження, а також зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, вважав за необхідне покласти на позивача витрати третьої особи-2 на професійну правничу допомогу в розмірі 119 871,29 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення від 13.10.2025 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю та скасувати додаткове рішення від 06.11.2025 повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необгрунтованим, прийнятим місцевим судом при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи. При цьому скаржник стверджує, що судом в порушення ст. 86 ГПК України не було дано належної оцінки листуванню між скаржником, відповідачем та третіми особами, а також сервісним книжкам, які містять відмітки про кількість здійснених гарантійних ремонтів та зазначення запчастин, які були замінені за результатами проведених гарантійних ремонтів.
Скаржник також не погоджується з висновками суду про відсутність підстав вважати, що договір є припиненим, оскільки в матеріалах справи міститься заява №28/10-1 від 28 жовтня 2024 року про здійснення гарантійного ремонту та безоплатного усунення недоліків; заява від №24/12-1 від 24 грудня 2024 року про здійснення заміни неякісного товару; претензія від 03.03.2025 року №03/03-2 про відмову від договору.
Стосовно додаткового рішення апелянт указує на те, що останнє є необгрунтованим. При цьому апелянт посилається на те, що надані третьою особою документи на підтвердження посенння судових витрат на правничу допомогу, не були досліджені в судових засіданнях та скаржнику невідомо коли і яким чином зазначені документи було залучено до матеріалів справи, що унеможливлює подачу відповідного клопотання про зменшення витрат на правничу професійну допомогу.
Крім того, до апеляційної скарги долучено додаткові докази, а саме: лист №26/02-2 від 26.02.2025 та лист віл 28.02.2025 №458796 ТОВ "Онікс", які з огляду на приписи ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України не враховуються колегією суддів під час апеляційного перегляду, оскільки позивачем не наведено вагомої причини неподання відповідних доказів у суді першої інстанції, а доведення обставин, на які сторона може посилатися як на підставу своїх вимог або заперечень, має здійснюватися у суді першої інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 у справі № 10/Б-921/1442/2013 та інші).

Узагальнені доводи та заперечення учасників судового процесу

02.12.2025 через підсистему "Електронний суд" від третьої особи-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання заперечила доводи викладені в ній, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
Третя особа-2 зауважує на тому, що договір лізингу не містить переліку підстав для відмови від договору, відсилаючи до Загальних умов, які розміщені на сайті відповідача та є невід`ємною частиною договору лізингу.
Також третя особа-2 зазначає, що сплата двох поспіль із різницею в місяць чергових платежів за лізинговим договором із чітко визначеним призначенням платежу (20.03.2025 та 18.04.2025) повністю спростовує доводи позивача про те, що він листом від 03.03.25 відмовився від договору та вважав його розірваним з 07.03.25.
До того ж третя особа-2 наголошує, що посилання позивача на ст.ст. 678 та 708 ЦК України в даному випадку має сприйматися критично, що і було зроблено судом першої інстанції, оскільки в цих статтях йдеться не про будь-які недоліки, а про істотні недоліки, які не можна усунути, та наявність яких перешкоджає використанню товару за призначенням. Позивач сам спростовує свої ж доводи, зазначаючи, що він 03.03.25 направив вимогу про розірвання Договору лізингу в зв`язку з наявністю істотних недоліків ТЗ, які перешкоджають використанню їх за призначенням, але, при цьому, продовжував їх використовувати за призначенням ще 1,5 місяці - до 21.04.25, коли передав їх до сервісного центру для діагностики.
Щодо додаткового рішення, третя особа-2 зазначає, що зважаючи на те, що заяви про понесення витрат на правову допомогу було подано 03.10.25 та 14.10.25, а додаткове рішення було винесено 06.11.25, у позивача було більше, ніж достатньо часу для того, аби подати суду свої заперечення стосовно цих витрат.
Крім того, третя особа-2 зазначила, що попередній орієнтовний розмір понесених судових витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції складає 45 000,00 грн.
04.12.2025 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи викладені в ній, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
Відповідач зазначає, що посилання апелянта на те, що розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього, є цілком правильним і суд в рішенні детально проаналізував всі аспекти такого розірвання, більше того, навіть конкретний договір фінансового лізингу, який є предметом даної справи, може бути розірваним в односторонньому порядку. Проте, це не означає, що позивач, як сторона цього договору, може його розірвати в односторонньому порядку, просто направивши повідомлення про це Банку, з підстав, що передані йому автомобілі були неналежної якості.
До того ж відповідач наголошує, що обставини, на які посилається позивач, про припинення Договору є помилковими, оскільки останій не узгоджував таку відмову (сторони не погоджували) з Банком. Та така заява про відмову від договору в односторонньому порядку не допускається, та суперечить діючому законодавству. Тому відсутні законні підстави вважати, що Договір фінансового лізингу від 20.02.2024 року є припиненим, оскільки він є діючим та в судовому порядку не припиняв свою дію.
Також 04.12.2025 через підсистему "Електронний суд" від третьої особи-3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання заперечила доводи викладені в ній, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
Третя особа-3 зауважує на тому, що ТОВ «Сучасні вантажівки» та ТОВ «Підйомні механізми» не виконували гарантійного ремонту та/або заміни запчастин ТЗ позивача, переданих за Договором купівлі-продажу. Проте, оскільки позивач стверджував, що ТОВ «Онікс» виконувало саме гарантійний ремонт, ТОВ «Сучасні вантажівки» звернулося із відповідним адвокатським запитом до ТОВ «Онікс», у відповідь на який ТОВ «Онікс» повідомило, що не виконувало ані гарантійного ремонту цих ТЗ, ані гарантійної заміни запчастин.
Також наголошує, що ані умовами Договору фінансового лізингу, ані умовами Договору купівлі-продажу не передбачене право Лізингоодержувача (власника або користувача) вимагати заміни Товару в цілому або надати на час ремонту у користування аналогічний Товар.
08.12.2025 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив третьої особи-2 на апеляційну скаргу, в якій останній заперечив доводи, викладені у відзиві та підтримав свою позицію, наведену в апеляційній скарзі.
09.12.2025 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив третьої особи-3 на апеляційну скаргу, в якій останній заперечив доводи, викладені у відзиві та підтримав свою позицію, наведену в апеляційній скарзі.
09.12.2025 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якій останній заперечив доводи, викладені у відзиві та підтримав свою позицію, наведену в апеляційній скарзі.
10.12.2025 через підсистему «Електронний суд» від третьої особи-3 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги, заяв та клопотань

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 та додаткове рішення від 06.11.2025 у справі № 911/1540/25. Судове засідання призначено на 22.01.2026. Витребувано матеріали справи №911/1540/25 з Господарського суду міста Києва.
10.12.2025 через підсистему «Електронний суд» від третьої особи-2 надійшла заява про постановлення окремої ухвали щодо представника позивача - адвоката Сакало Павла Андрійовича, яка не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 246 суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Наведена процесуальна норма надає суду право постановити окрему ухвалу у разі виявлення під час розгляду справи порушення законодавства. При цьому, суд зазначає, що поставлення окремої ухвали не його обов`язком, відповідно суд користується таким правом на власний розсуд, а подання заяв/клопотань про постановлення окремих ухвал з боку учасників справи процесуальним законодавством не передбачене, за вказаних обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні поданої третьою особою-2 заяви про постановлення окремої ухвали.
18.12.2025 матеріали справи №911/1540/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
24.12.2025 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшли заперечення на заяву третьої особи-2 про постановлення окремої ухвали, які суд долучив до матеріалів справи та заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задовольнив ухвалою від 20.01.2026.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2026, у зв`язку перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/1540/25.
Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22.01.2026, справу №911/1540/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Кравчук Г.А., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2026 колегія суддів постановила здійснювати розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 та додаткове рішення від 06.11.2025 у справі № 911/1540/25 колегією суддів у складі: Коробенка Г.П. (головуючий, доповідач) судді Кравчук Г.А., Михальська Ю.Б., яка визначена протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2026. Розгляд апеляційної скарги призначено на 25.02.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. у відпустці з 23.02.2026 по 27.02.2026, судове засідання призначене на 25.02.2026, не відбулося.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 та додаткове рішення від 06.11.2025 у справі № 911/1540/25, призначено на 16.04.2026.
У судовому засіданні 16.04.2026 оголошено перерву до 14.05.2026.
У судовому засіданні 14.05.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників судового процесу

У судове засідання 14.05.2026 з`явились представники позивача, відповідача, третьої особи-2 та третьої особи-3, які надали свої пояснення. Представник третьої особи-1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом доставки процесуальних документів до Електронного кабінету, що підтверджується довідкою від 21.04.2026.
Відповідно до частини п`ятої статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Оскільки явка представників учасників судового процесу в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення третьої особи-1 про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація" за відсутності представника третьої особи-1.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

10.01.2024 Товариство (Лізингоодержувач) звернулося до АТ "ТАСКОМБАНК" (Банк) з заявою-анкетою (за вих.№1001 від 10.01.2024) про отримання послуг фінансового лізингу (далі - Заява-анкета).
У вказаній заяві-анкеті позивачем вказана мета придбання предмета лізингу - задоволення потреб компанії в автомобілях, а саме: FORD TRUCKS 1842Т XHR AT Е5. Також у Заяві-анкеті зазначено: Постачальник (продавець) ТОВ "СУЧАСНІ ВАНТАЖІВКИ".
На виконання умов Заяви-анкети позивача 20.02.2024 Банк уклав з ТОВ "СУЧАСНІ ВАНТАЖІВКИ" (Постачальник) Договір купівлі-продажу № 3647-0000009, відповідно до умов якого Постачальник передав Банку, що підтверджується актом приймання-передачі та видатковою накладною № 4447-00038 від 21.02.2025, товар, а саме:
- FORD TRUCKS 1842Т XHR AT Е5 шасі № НОМЕР_1 ;
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_2 ;
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_3 ;
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_4 .
20.02.2024 Банком та позивачем було укладено Договір фінансового лізингу № НІ3614 (далі - Договір), відповідно до умов якого предметом лізингу є: Вантажний автомобіль - тягач FORD TRUCKS 1.842Т XHR AT E5 - 4 одиниці.
Слід зазначити, що відповідно до пункту 14 Договору підписанням цього Договору Лізингоодержувач приєднався до Загальних умов договору фінансового лізингу, які є публічною частиною Договору фінансового лізингу. Загальні умови договору Фінансового лізингу (та будь-які посилання на них у Договорі) розміщені на офіційному веб-сайті Лізингодавця за посиланням: https://tascombank.ua/corp-business/lizyng в розділі "Лізинг" або QR-кодом, в редакції, діючій на дату укладення цього Договору, та є невід`ємною складовою частиною Договору. Своїм підписом в цьому документі Лізингоодержувач підтвердив, що він належним чином ознайомлений та погоджується з умовами Договору фінансового лізингу (включаючи Загальні умови).
Згідно з пунктом 1.3 Загальних умов договору фінансового лізингу Лізингоодержувач самостійно на свій ризик обирає Предмет лізингу та продавця (постачальника), найменування якого зазначається у Договорі (далі - "Продавець"), Відповідальність за ризики, пов`язані з вибором Продавця, вартістю Предмета лізингу, невиконанням або неналежним виконанням Продавцем своїх зобов`язань за Договором купівлі-продажу/поставки/комісії Предмета лізингу, невідповідністю Предмета лізингу цілям його використання, несе Лізингоодержувач.
Пунктом 1.4. Загальних умов договору фінансового лізингу Сторони погодили, що будь-які несправності, технічні або інші дефекти Предмета лізингу, виявлені після підписання Акта прийому-передачі Предмета лізингу, є ризиком Лізингоодержувача. Лізингодавець не несе жодних витрат у зв`язку з вищевказаними несправностями. Такі несправності або дефекти не звільняють Лізингоодержувача від належного виконання ним своїх зобов`язань за Договором, включаючи оплату лізингових платежів. Лізингоодержувач має право самостійно звертатися до Продавця з вимогами щодо якості, комплектності, справності Предмета лізингу, безоплатного усунення недоліків тощо.
23.02.2024 Банк і позивач підписали акт прийому-передачі предмету лізингу до Договору, відповідно до якого Банк передав, а лізингоодержувач прийняв як предмет лізингу згідно з договором таке майно:
- FORD TRUCKS 1842Т XHR AT E5 шасі № НОМЕР_1 ;
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_2 ; 
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_3 ;
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_4 (далі - Предмети лізингу).
Позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 10 255 351,80 грн вартості предмету лізингу та 921 928,70 грн помилково сплачених грошових коштів, посилаючись на те, що Договір припинив свою дію в день отримання претензії від 03.03.2025 № 03/03-2 (07.03.2025).
Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, вказуючи на відсутність підстав для припинення Договору і, як наслідок, відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем грошових коштів.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників судового процесу

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, дійшов висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з такого.
Статтею 806 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг":
- договір фінансового лізингу - це договір, за яким надаються послуги з фінансового лізингу;
- лізингодавець - це юридична особа, яка набула у встановленому законом порядку право надавати послуги з фінансового лізингу і на підставі договору фінансового лізингу передає лізингоодержувачу у володіння та користування об`єкт фінансового лізингу;
- лізингоодержувач - це фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка відповідно до договору фінансового лізингу отримує від лізингодавця об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування;
- продавець (постачальник) - це фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, в якої лізингодавець набуває у власність майно на підставі договору купівлі-продажу або договору поставки для подальшої передачі лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу;
- фінансовий лізинг - це вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону.
Отже, укладений позивачем і відповідачем Договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.
Судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізинку, 23.02.2024 Банк і позивач підписали акт прийому-передачі предмету лізингу до Договору, відповідно до якого Банк передав, а лізингоодержувач прийняв як предмет лізингу згідно з договором таке майно:
- FORD TRUCKS 1842Т XHR AT E5 шасі № НОМЕР_1 ;
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_2 ; 
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_3 ;
- FORD TRUCKS 1842T XHR AT E5 шасі № НОМЕР_4 .
Таким чином, суд першої інстанції вірно відзначив, що, Банк, придбавши у постачальника та передавши предмети лізингу за Договором, виконав взяті на себе зобов`язання та надав фінансову послугу позивачу, а позивач, у свою чергу, сам обрав постачальника та звернувся до Банку за наданням фінансової послуги (що підтверджується Заявою-анкетою) шляхом укладення договору фінансового лізингу вищевказаних предметів лізингу. 
Уклавши Договір та підписавши акт прийому-передачі предмету лізингу, позивач ознайомився та погодився з усіма умовами Договору, під час прийняття предметів лізингу не вказав про наявність будь-яких дефектів отриманих автомобілів.
До того ж, позивач, починаючи з 04.01.2024, сам звернувся до постачальника, що підтверджується договором купівлі-продажу № 3647-0000003, копія якого долучена до позовної заяви та міститься у матеріалах справи, що не заперечується позивачем, щодо купівлі вищевказаних транспортних засобів. 
Таким чином, саме позивачем було обрано особу продавця та під час отримання автомобілів жодних зауважень щодо їх якості чи стану у Товариства не було.
Разом з цим, в обгрунтування підстав для звернення з даним позовом до суду, позивач посилається на припинення дії Договору, у зв`язку з тим, що ним було направлено претензію від 03.03.2025 № 03/03-2, якою у зв`язку з відмовою ТОВ "Сучасні Вантажівки" замінити неякісний товар на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі, а також у зв`язку з ухиленням від усунення виявлених недоліків Лізингоотримувач відмовився від Договору, у зв`язку з чим позивач вважає, що договір лізингу є таким, що припинив свою дію з дня отримання цієї претензії.
Так, відповідно до статті 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що виникають на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, цього Закону з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про фінансові послуги та фінансові компанії", а також прийнятими відповідно до закону актами Національного банку України.
Відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Положення інших нормативно-правових актів регулюють відносини у сфері фінансового лізингу в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мас виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Підстави для зміни або розірвання договору передбачені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним у частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Слід зазначити, що про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).
Водночас, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Тож іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.
Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) для захисту права, та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони (позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №914/2649/17 та від 26.05.2020 у справі №908/299/18).
Положеннями статті 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.
Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. 
За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. 
Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).
Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. 
У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки, одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.
Таким чином, суд першої інстанції обгрунтованого відхилив посилання позивача на припинення Договору, оскільки Товариство не узгоджувало таку відмову (сторони не погоджували припинення Договору) з Банком і така заява про відмову від Договору в односторонньому порядку не допускається, суперечить чинному законодавству.
При цьому колегія суддів погоджується з апелянтом, що розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього, більше того, договір фінансового лізингу, який є предметом даної справи, може бути розірваним в односторонньому порядку. Проте, вказане не свідчить, що позивач, як сторона цього договору, може його розірвати, направивши відповідне повідомлення відповідачу, виявивши неналежну якість автомобілів.
У свою чергу, стаття 17 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначає коли саме лізингоодержувач має право відмовитися від договору та вимагати повернення лізингових платежів, а саме: у разі прострочення передачі лізингоодержувачу об`єкта фінансового лізингу більш як на 30 календарних днів та за умови, що договором фінансового лізингу не передбачено інший строк, лізингоодержувач до моменту передачі йому об`єкта фінансового лізингу має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця. Для обрахунку строку прострочення не включаються дні, коли лізингоодержувач порушував свої обов`язки за договором фінансового лізингу, що призвело до такого прострочення, а також строк повідомлення лізингодавця лізингоодержувачем про односторонню відмову (ч. 1 ст. 17).
Більше того, відповідно до загального припису ст. 653 ЦК, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Посилання позивача на те, що до договору лізингу застосовуються норми законодавства, якими врегульовано договори купівлі-продажу, є неспроможними, оскільки, по-перше, ці норми застосовуються виключно в частині, що стосується сплати платежів, які відшкодовують вартість предмету лізингу, по-друге, навіть ці положення мають застосовуватися з урахуванням приписів спеціального законодавства, яке регулює саме лізинг, оскільки, на відміну від договору купівлі-продажу, право власності на предмет лізингу не переходить до лізингоодержувача в момент укладення договору і може взагалі до нього не перейти.
В даному випадку Договір лізингу не містить переліку підстав для відмови від договору, відсилаючи до Загальних умов (далі - «Умови»), які розміщені на сайті відповідача та є невід`ємною частиною Договору лізингу.
Пунктом 11.11. цих Умов передбачено, що лізингоодержувач має право достроково в односторонньому порядку (але не раніше ніж через 1 (один) рік з дати початку перебігу строку лізингу - дати підписання Акту прийому-передачі Предмета лізингу) розірвати Договір (відмовитися від Договору) та повернути Предмет лізингу з власної ініціативи, письмово повідомивши про це Лізингодавця не менше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дати його розірвання. При цьому Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити Лізингодавцю усі платежі за Договором, належні до сплати згідно з Графіком платежів та несплачені на дату розірвання (відмови) Договору; витрати, понесені Лізингодавцем у зв`язку з виконанням Договору (у тому числі у зв`язку з вилученням/поверненням Предмета лізингу, транспортуванням тощо); а також штраф, у разі якщо такий передбачений умовами Договору, та повернути Предмет лізингу Лізингодавцю в місці та час, вказані Лізингодавцем, на підставі Акту, з урахуванням вимог п.11.5. та п.11.10. Загальних умов.
Тобто, сторони договору лізингу врегулювали порядок реалізації лізингоодержувачем свого права на відмову від договору.
Отже, вимоги позивача про повернення йому будь-яких лізингових платежів, передбачених Графіком платежів за період до 30-го календарного дня з дати отримання відповідачем такого повідомлення включно, прямо суперечать п. 11.11. Умов, з якими погодився позивач, підписавши договір лізингу.
Також колегія суддів критично оцінює посилання позивача на те, що після того, як він, відмовився від договору лізингу, він двічі ( 20.03.2025 та 18.04.2025) помилково сплатив грошові кошти в розмірі 1 198 485,91 грн, оскільки така сплата двох поспіль із різницею в місяць чергових платежів за лізинговим договором із чітко визначеним призначенням платежу повністю нівелює доводи позивача про те, що він листом від 03.03.25відмовився від договору та вважав його розірваним з 07.03.25.
До того ж беручи до уваги положення п.11.11. Умов, лізингоодержувач мав повідомити про відмову від договору лізингу не менше, ніж за 30 днів, відповідно направлення ним листа від 03.03.25, а потім сплата коштів 20.03.25, тобто в межах 30-денного строку, чергового лізингового платежу є дією, яка свідчить про намір позивача скасувати своє повідомлення та про продовження дії договору лізингу.
Отже, є обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що Договір є припиненим.
При цьому місцевий суд доцільно відзначив, що позивач не звертався з відповідним позовом про розірвання чи припинення Договору.
Разом з цим, судом критично оцінюються посилання апелянта на ст.ст. 678 та 708 ЦК України, оскільки в цих статтях йдеться не про будь-які недоліки, а про істотні недоліки, які не можна усунути, та наявність яких перешкоджає використанню товару за призначенням.
Так, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що передані позивачу в лізинг транспортні засоби були неякісними, оскільки, як вбачається з сервісних книжок таких транспортних засобів, які наявні в матеріалах справи, вони весь час з моменту передачі позивачу експлуатувались останнім, чого не було спростовано позивачем під час розгляду даної справи.
При цьому, за поясненнями третіх осіб, їх експлуатація проводилась в інтенсивних умовах, а технічне обслуговування здійснювалося поза межами встановлених термінів, що і пояснює той факт, що транспортні засоби постійно доводилось ремонтувати, водночас наведене не вказує на те, що такий ремонт був пов`язаний з дефектами автомобілів.
Як зазначено в поясненнях ТОВ «Сучасні вантажівки», вказані у позові «недоліки», незалежно від того, чи виникли вони в процесі експлуатації, чи існували до початку експлуатації, не є істотними та такими, що можуть вважатися підставою для заміни ТЗ або для виникнення у позивача права на відмову від договору та вимоги про повернення ТЗ власнику.
Водночас, доказів на підтвердження того, що передані в лізинг позивачу транспортні засоби мали заводські дефекти, матеріали даної справи не містять.
Таким чином, дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та ухвалив законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони грунтуються на власному тлумаченні скаржником умов укладеного господарського правочину, норм чинного законодаства у сфері спірних правовідносин, зводяться виключно до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, та не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація".

Щодо додаткового рішення суд апеляційної інстанції зазначає таке

За приписами пункту 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Зокрема, згідно із положеннями частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Разом з тим у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 137 351,62 грн ТОВ "Підйомні механізми" до суду надано копії таких документів: договір від 30.07.2025 № 30/07/2-АД/25ф про надання юридичних послуг; акт приймання-передачі професійних юридичних послуг № 21/1/2025 від 23.09.2025 з додатком до нього; рахунок від 23.09.2025 № 1-21/2025; акт приймання-передачі професійних юридичних послуг № 21/2/2025 від 14.10.2025 з додатком до нього; рахунок від 13.10.2025 № 2-21/2025; ордер від 05.08.2025 № 1609723 серія АА.
Судом встановлено, що 30.07.2025 ТОВ "Підйомні механізми" (замовник) і фізичною особою-підприємцем Хасіним І.Б. (виконавець) було укладено договір № 30/07/2-АД/25ф про надання юридичних послуг, за умовами п. 1.1 якого виконавець зобов`язується надати замовнику, а замовник зобов`язується оплатити виконавцю юридичні та адвокатські послуги, зазначені в цьому договорі та додатках до нього, а також відшкодувати прямі витрати, пов`язані з наданням послуг.
Плата за надання послуг виконавця включає суму вартості послуг і суму відшкодування витрат (п. 3.1 договору).
Якщо інще не передбачено в додатках до цього договору, вартість послуг визначається на основі усередненої погодинної ставки, що на момент підписання цього договору становить еквівалент 150 євро за 1 годину ефективної роботи юриста. Час, проведений у дорозі або витрачений на очікування, вважається додатковою роботою юриста та оплачується, виходячи зі ставки екквівалентної 75 євро за 1 годину (п. 3.1.1 договору).
23.09.2025 сторонами підписано Акт №21/1/2025 приймання-передачі професійних юридичних послуг, згідно якого виконавець надав юридичні послуги, пов`язані з представництвом інтересів у справі №911/1540/25 на стадії підготовчого засідання в сумі 104 877,78 грн.
В додатку до Акту №21/1/2025 приймання-передачі професійних юридичних послуг від 23.09.2025 по справі №911/1540/25, наведено перелік наданої виконавцем правової допомоги.
14.10.2025 сторонами підписано Акт №21/2/2025 приймання-передачі професійних юридичних послуг, згідно якого виконавець надав юридичні послуги, пов`язані з представництвом інтересів у справі №911/1540/25 на стадії розгляду справи по суті в сумі 32 473,84 грн.
В додатку до Акту №21/2/2025 приймання-передачі професійних юридичних послуг від 14.10.2025 по справі №911/1540/25, наведено перелік наданої виконавцем правової допомоги.
Таким чином, матеріали справи містять документи, які свідчать про реальність надання правової допомоги.
У свою чергу, місцевий господарський суд, дійшовши висновку про часткове задоволення заяви ТОВ "Підйомні механізми" про розподіл судових витрат на правничу допомогу, виходив з того, що такі витрати як підготовка до засідання (загальна вартість становить 17 480,33 грн, що розрахована, виходячи з курсу Євро, зазначеного третьою особою-2 станом на 23.09.2025 та 13.10.2025), є необґрунтованими та підлягають відхиленню, оскільки поглинаються такими послугами як підготовка відповідних документів і безпосередньою участю у судових засіданнях, з чим колегія суддів погоджується.
Разом з тим, у вирішенні питання щодо витрат ТОВ "Підйомні механізми", колегія суддів враховує, що розгляд даної справи не потребував тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому, на переконання апеляційного суду, заявлений представником третьої особи-2 розмір витрат на правничу допомогу не повною мірою відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг і є надмірним.
Поряд з цим, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.10.2021 у справі №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19). 
Тому, за наведених обставин, з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг, предмет та підстави позовних вимог, місцевий суд дійшов правомірного висновку про покладення на позивача витрати третьої особи-2 на професійну правничу допомогу в розмірі 119 871,29 грн.
Твердження апелянта, наведені в апеляційній скарзі про те, що надані третьою особою-2 документи на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу, не були досліджені в судових засіданнях та скаржнику невідомо коли і яким чином зазначені документи було залучено до матеріалів справи, що унеможливлює подачу відповідного клопотання про зменшення витрат на правничу професійну допомогу, є безпідставними, з огляду на приписи ч. 3 ст. 244 ГПК України, відповідно до якої додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Таким чином, суд, керуючись ч. 3 ст. 244 ГПК України, вважав за необхідне прийняти до розгляду заяву ТОВ "Підйомні механізми" про ухвалення додаткового рішення та встановити учасникам справи строк для подання заперечень (пояснень) щодо поданої заяви про ухвалення додаткового рішення.
Разом з цим, з матеріалів справи слідує, що долучені до заяви про розподіл судових витрат документи було подано ТОВ "Підйомні механізми" 03.10.25 та 14.10.25 через систему «Електронний суд», та копії цих заяв разом з доказами понесення витрат було направлено всім учасникам справи, в тому числі позивачу, що підтверджується квитанціями про доставку документів.
При цьому третя особа-2 обгрунтовано наголосила, що зважаючи на те, що заяви про понесення витрат на правову допомогу було подано 03.10.25 та 14.10.25, а додаткове рішення було ухвалено судом 06.11.25, у позивача було більше, ніж достатньо часу для подачі суду своїх заперечень щодо цих витрат.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених вище.
Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних у даній справі рішення від 13.10.2025 та додаткового рішення від 06.11.2025 відсутні.
Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів також погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат, а витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються судом на апелянта, оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Підйомні механізми" вказувало, що орієнтовні витрати на оплату професійної правничої допомоги складають 45 000 грн, однак, остаточного розрахунку відповідних витрат та заяви про розподіл витрат на оплату професійної правничої допомоги у певному остаточному розмірі третя особа-2 до закінчення судових дебатів не подала, а лише повідомила, що докази понесення судових витрат на оплату професійної правничої допомоги надасть після прийняття рішення у справі, отже питання про відшкодування таких витрат даним судовим рішенням не вирішується.
Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 та додаткове ріщення від 06.11.2025 у справі №911/1540/25 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрспецмеханізація".
Матеріали справи №911/1540/25 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2026

Головуючий суддя Г.П. Коробенко 

Судді Ю.Б. Михальська

Г.А. Кравчук