ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року	справа № 380/9186/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності 1 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність 1 державного пожежно – рятувального загону Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 по 20.04.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
- зобов`язати 1 державний пожежно – рятувальний загін Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 року по 20.04.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним званням протягом спірного періоду з 01.01.2020 по 20.04.2023, відповідач протиправно застосовував як розрахункову величину сталу фіксовану суму — прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений станом на 1 січня 2018 року у розмірі 1762 гривні.
Позивач стверджує, що внаслідок набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 826/6453/18, яким визнано протиправними та скасовано окремі положення постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», з 29 січня 2020 року було фактично відновлено дію пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у первинній редакції.
Згідно з цією редакцією, розрахунковою величиною для визначення розмірів окладів має бути прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня відповідного календарного року, а не на 1 січня 2018 року. Позивач акцентує увагу на тому, що закони України «Про Державний бюджет України» на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки не містили жодних імперативних приписів чи застережень, які б обмежували застосування прожиткового мінімуму для цілей нарахування грошового забезпечення військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу цивільного захисту на рівні 2018 року. 
Відтак, позивач вважає, що дії відповідача з використання «замороженого» показника порушують право на належну оплату праці, гарантоване статтею 43 Конституції України, та призвели до недоотримання ним значних сум грошового забезпечення, включаючи його складові, розмір яких прямо залежить від величини посадового окладу, зокрема — премій та надбавок за особливості проходження служби.
Ухвалою від 13 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, у своєму відзиві зазначив, що скасування судовим рішенням змін, внесених постановою № 103, не тягне за собою автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 постанови № 704 у спосіб, який вимагає позивач. Відповідач наполягає на тому, що нарахування грошового забезпечення здійснювалося у відповідності до приписів наказу МВС України від 06.03.2018 № 179 та схем тарифних розрядів, які не зазнали відповідних змін у законодавчому порядку. 
Окрім того, відповідач посилається на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2020 № 1038 до приміток додатків до постанови № 704 були внесені зміни, які, на думку відповідача, закріплюють обов`язковість застосування показника 2018 року незалежно від судових рішень щодо постанови № 103. 
На переконання відповідача, 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Львівській області як бюджетна установа зобов`язаний діяти виключно в межах та за рахунок затверджених бюджетних асигнувань, які були розраховані саме виходячи з фіксованої розрахункової величини, і самостійне її коригування без відповідних вказівок головного розпорядника бюджетних коштів виходило б за межі його повноважень.
Суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив матеріали справи, оцінив докази та
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) проходив службу цивільного захисту на посаді начальника караулу 30 державної пожежно-рятувальної частини 3 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Львівській області (правонаступником якого є 1 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області).
Відповідно до витягу з наказу Головного управління ДСНС України у Львівській області від 20.04.2023 № 176 (по особовому складу), старшого лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 звільнено зі служби цивільного захисту за п. 176 п/п 10 (за згодою сторін) з 20 квітня 2023 року та виключено з кадрів ДСНС України.
Згідно з наявною у матеріалах справи розрахунковою інформацією про всі види грошового забезпечення, що були нараховані та виплачені ОСОБА_1 в період з січня 2020 року по квітень 2023 року, а також із долучених витягів з наказів про преміювання, відповідач при обчисленні розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням позивача застосовував як розрахункову величину розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня 2018 року (що становить 1762,00 грн). 
Відповідно, усі похідні щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, премії) розраховувалися від зазначеної фіксованої бази.
Вважаючи такий підхід незаконним, 20 березня 2026 року представник позивача звернувся до 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Львівській області з адвокатським запитом, у якому просив здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (2020, 2021, 2022 та 2023 років відповідно).
Листом від 28.04.2026 за № 58-4/01-1551/58-1/08 відповідач повідомив про відмову у здійсненні перерахунку. Свою позицію суб`єкт владних повноважень мотивував тим, що з 01 березня 2018 року розміри посадових окладів визначаються відповідно до Постанови КМУ № 704 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 гривні), на відповідний тарифний коефіцієнт. 
Відповідач вказав, що у період з 2018 року по 2023 рік нових актів про зміну умов грошового забезпечення не приймалося, а виплата здійснювалась виключно в межах затвердженого фонду грошового забезпечення. З огляду на це, відповідач констатував відсутність правових підстав для перерахунку та виплати позивачу різниці грошового забезпечення.
Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача та відмовою у проведенні перерахунку, вважаючи свої конституційні права на належне матеріальне забезпечення порушеними, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII (Закон №2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
У справі №240/15039/25 КАС ВС наголосив, що отримання виплат саме по собі не завжди дає змогу оцінити правильність їх розрахунку. Якщо особа не має достатньої інформації про складові грошового забезпечення — зокрема про застосовані показники та коефіцієнти — вона не може встановити, чи були нарахування здійснені законно. Відтак початок перебігу строку звернення до суду пов`язується з моментом отримання належної та документально підтвердженої інформації про такі нарахування, а не лише з датою виплати або звільнення.
Верховний Суд зазначив, що у спорах щодо грошового забезпечення військовослужбовців підлягають застосуванню положення статті 233 Кодексу законів про працю України, які визначають строки звернення до суду з вимогами про оплату праці, з урахуванням змін законодавства, що набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Верховний Суд частково погодився з необхідністю застосування цих норм до спірних правовідносин, однак не погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо початку перебігу строку.
Верховний Суд підкреслив, що перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. При цьому визначальним є не лише формальний факт отримання виплат чи ознайомлення з наказом про звільнення, а наявність у особи об`єктивної можливості оцінити правильність нарахувань.
Такий момент пов`язується з отриманням достовірної та документально підтвердженої інформації про складові грошового забезпечення, зокрема розрахункових листів або довідок про нараховані суми.
Верховний Суд звернув увагу, що висновки про можливість позивача дізнатися про порушення своїх прав лише на підставі факту звільнення або ознайомлення з наказом мають припущувальний характер і не підтверджені належними доказами.
У цій справі матеріали свідчать, що лише з листа відповідача від 28.04.2026 (а.с.8-9) позивач отримав відповідну інформацію про розрахунок виплат, тоді як інших доказів його обізнаності відповідачем не надано.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 704, яка набрала чинності 01 березня 2018 року, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
На момент набрання чинності Постанови № 704 (01.03.2018) п. 4 цього нормативно-правового акту було викладено в редакції п. 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб" від 21.02.2018 №103 (далі за текстом - постанова КМ України № 103), а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
У подальшому постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
Відтак, з 29.01.2020, тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 у первісній редакції.
При цьому згідно пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Суди, в тому числі і Верховний Суд, неодноразово зазначали, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 по постанови Кабінету Міністрів України № 704 перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили.
Враховуючи те, що норма п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи п.4 постанови Кабінету Міністрів України № 704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 постанови Кабінету Міністрів України № 704, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням іншого показнику ніж прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року.
Тобто, з 29.01.2020 була відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімумом для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018.
Отже, з 29.01.2020 виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018.
Нормами Законів України про Державний бюджет на відповідні роки, базова розрахункова величина — прожитковий мінімум для працездатних осіб — не є статичною, а щорічно та динамічно зростає. Відповідно до законодавства, станом на 1 січня кожного відповідного року цей показник становив: 2020 рік — 2102,00 грн; 2021 рік — 2270,00 грн; 2022 рік — 2481,00 грн; 2023 рік — 2684,00 грн.
Відмовляючи у здійсненні перерахунку, відповідач спирається на положення Постанови Кабінету Міністрів України № 704 у редакції, яка фактично «заморозила» розрахункову величину на рівні 1762,00 грн (показник станом на 1 січня 2018 року). Втім, така правова позиція відповідача є юридично неспроможною, оскільки вона прямо порушує принцип ієрархії нормативно-правових актів та ігнорує обов`язкову правозастосовну практику.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 520/5814/24 (провадження № К/990/36443/24), у якій констатував, що нормативно-правові акти Уряду, які обмежують розрахункову величину сталим показником 2018 року (1762,00 грн), не відповідають законам про Державний бюджет України на відповідний рік, що мають вищу юридичну силу. 
Застосовуючи вимоги частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (щодо пріоритетності закону над підзаконним актом), Верховний Суд сформував висновок: обчислення окладів осіб рядового і начальницького складу повинно здійснюватися згідно з первісною редакцією пункту 4 Постанови № 704, тобто із застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня поточного календарного року.
Відповідно до частини другої статті 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Відтак, після визнання протиправними та скасування у судовому порядку змін, внесених постановами Уряду, відновила дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, яка передбачає застосування як розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня поточного календарного року.
Закони України «Про Державний бюджет України» на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки не містили жодних застережень чи обмежень щодо застосування як розрахункової величини для визначення грошового забезпечення прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом саме на 01 січня 2018 року.
Суд відхиляє аргументи відповідача про необхідність застосування наказу МВС України від 06.03.2018 № 179 та Постанови КМУ від 28.10.2020 № 1038, оскільки підзаконні нормативно-правові акти мають нижчу юридичну силу порівняно із законами України про Державний бюджет. Застосування фіксованої величини у розріз із бюджетним законодавством суперечить базовим соціальним гарантіям, закріпленим для осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту.
Така позиція повністю узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду (зокрема, у зразковій справі № 440/6017/21), висновки якого є обов`язковими для застосування судами при розгляді подібних справ згідно з частиною 5 статті 242 КАС України.
Отже, бездіяльність 1 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 20.04.2023 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму станом на 1 січня відповідних років (2020, 2021, 2022, 2023) є протиправною, а позовні вимоги про перерахунок та виплату таких сум — підлягають задоволенню.
Суд звертає увагу на те, що стягнення недоплачених сум грошового забезпечення повинно здійснюватися з одночасною компенсацією утриманих з них податків.
Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних особами рядового і начальницького складу у зв`язку з виконанням обов`язків служби, спрямовуються на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Механізм такої компенсації визначений «Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі — Порядок № 44).
Згідно з пунктами 2, 3 та 5 Порядку № 44, грошова компенсація виплачується особам рядового і начальницького складу одночасно з виплатою їм грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку, утриманого з такого забезпечення.
Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу, ОСОБА_1 , належного грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 20.04.2023, відповідач також зобов`язаний одночасно нарахувати та виплатити йому компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з цих донарахованих сум, відповідно до вимог Порядку № 44. Це є необхідною умовою для повного та ефективного відновлення порушених прав позивача.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд зазначає, що відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності, а доводи позивача є переконливими та підтвердженими належними доказами.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень і про скасування або визнання нечинними рішень чи окремих їх положень, а також про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Суд вважає обраний спосіб захисту належним та таким, що відповідає вимогам закону.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. 
Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій (або особа, прирівняна до них). Враховуючи, що позивачем судовий збір не сплачувався, питання про його стягнення з відповідача на користь позивача судом не вирішується.
Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність 1 державного пожежно – рятувального загону Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 по 20.04.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
3. Зобов`язати 1 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області (вул. Підвальна, 6, м. Львів, 79008; код ЄДРПОУ 38244006) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 року по 20.04.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 30 червня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.