П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/4818/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Печений Є.В.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
06 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2025 року, яке набрало законної сили, адміністративний позов задоволено. Зокрема, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень у розрахунку на місяць пропорційно кількості календарних днів, за які така винагорода не була нарахована і виплачена, а саме: за період стаціонарного лікування з 21.12.2023 по 03.01.2024 (включно); за період стаціонарного лікування з 11.01.2024 по 31.01.2024 (включно); за період стаціонарного лікування з 06.03.2024 по 29.03.2024 (включно); за період 30 календарних днів відпустки для лікування після тяжкого поранення, наданої на підставі довідки (постанови) ВЛК від 10.07.2023 № 7186.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень у розрахунку на місяць пропорційно кількості календарних днів: перебування на стаціонарному лікуванні з 21.12.2023 по 03.01.2024 (включно); перебування на стаціонарному лікуванні з 11.01.2024 по 31.01.2024 (включно); перебування на стаціонарному лікуванні з 06.03.2024 по 29.03.2024 (включно); перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення тривалістю 30 календарних днів, наданої на підставі довідки (постанови) ВЛК від 10.07.2023 № 7186, – з урахуванням фактично виплачених за відповідні періоди сум грошового забезпечення та додаткової винагороди, а також із здійсненням передбачених законодавством України обов`язкових утримань.
В квітні 2026 року позивачем подано до суду першої інстанції заяву про встановлення судового контролю за виконанням вищевказаного рішення суду згідно ст. 382 КАС України, шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення. Заява мотивована тим, що станом на момент звернення до суду вказане рішення не виконане в повному обсязі.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю, оскільки неправильно застосував положення процесуального закону, не врахував обов`язковість виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а також не надав належної оцінки обставинам невиконання такого рішення суб`єктом владних повноважень, у зв`язку з чим дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні відповідної заяви.
Ухвалою апеляційного суду від 20 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
24.04.2026 до Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, в якому відповідач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2025 року зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень у розрахунку на місяць пропорційно кількості календарних днів: перебування на стаціонарному лікуванні з 21.12.2023 по 03.01.2024 (включно); перебування на стаціонарному лікуванні з 11.01.2024 по 31.01.2024 (включно); перебування на стаціонарному лікуванні з 06.03.2024 по 29.03.2024 (включно); перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення тривалістю 30 календарних днів, наданої на підставі довідки (постанови) ВЛК від 10.07.2023 № 7186, – з урахуванням фактично виплачених за відповідні періоди сум грошового забезпечення та додаткової винагороди, а також із здійсненням передбачених законодавством України обов`язкових утримань.
10 березня 2026 року на підставі виданого судом виконавчого листа, державним виконавцем відкрито виконавче провадження.
Приймаючи оскаржувану ухвалу від 13.04.2026, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності об`єктивних та належним чином підтверджених обставин, які б свідчили про необхідність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, оскільки виконання такого рішення забезпечується у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а виконавче провадження на момент звернення із відповідною заявою триває, що свідчить про наявність у позивача реальних механізмів примусового виконання рішення суду без застосування додаткових процесуальних заходів контролю.
Колегія суддів, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з частиною першою статті 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.
Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом (частина четверта статті 372 КАС України).
Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина п`ята статті 372 КАС України).
Згідно з частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до приписів частини першої-другої статті 382-1 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Так, вказаними нормами передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Колегія суддів наголошує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Як вже наголошувалося апеляційним судом вище, на виконання рішення суду від 20 грудня 2025 року у справі № 560/4818/25, Хмельницький окружний адміністративний суд видав виконавчий лист про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень у розрахунку на місяць пропорційно кількості календарних днів: перебування на стаціонарному лікуванні з 21.12.2023 по 03.01.2024 (включно); перебування на стаціонарному лікуванні з 11.01.2024 по 31.01.2024 (включно); перебування на стаціонарному лікуванні з 06.03.2024 по 29.03.2024 (включно); перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення тривалістю 30 календарних днів, наданої на підставі довідки (постанови) ВЛК від 10.07.2023 № 7186, – з урахуванням фактично виплачених за відповідні періоди сум грошового забезпечення та додаткової винагороди, а також із здійсненням передбачених законодавством України обов`язкових утримань.
10 березня 2026 року на підставі цього виконавчого листа державним виконавцем Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження ВП № 80461494.
Водночас, відомостей про завершення виконавчого провадження, як і те, що наразі не здійснюється примусове виконання цього рішення станом на час розгляду заяви про встановлення судового контролю до суду не подано.
Таким чином, із зазначених обставин справи слідує, що у позивача існує можливість отримати фактичне виконання судового рішення у межах процедури виконавчого провадження, у тому числі шляхом застосування державним виконавцем примусових заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/235/20 сформувала правовий висновок, що із змісту статті 383 КАС України випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою. Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, яке зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.
Велика Палата звернула увагу, що визначені вимоги до заяви, яка подається відповідно до статті 383 КАС України, зокрема надання інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформації про хід виконавчого провадження, не є формальними вимогами, а навпаки є важливою інформацією, яка дає можливість суду визначити, чи не є передчасним звернення стягувача до суду із такою заявою.
Незважаючи на те, що наведені у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 9901/235/20 правові висновки сформульовані щодо застосування положень статті 383 КАС України, водночас їх зміст має більш загальний характер і стосується визначення місця та ролі судового контролю за виконанням судових рішень у системі засобів захисту прав особи.
Із аналізу зазначених висновків убачається, що звернення до суду із заявами, пов`язаними із контролем за виконанням судового рішення, є виключним (субсидіарним) засобом захисту, який застосовується у разі, коли інші передбачені законом механізми виконання судового рішення не забезпечили його реального виконання.
Такий підхід підлягає врахуванню і при вирішенні питань, пов`язаних із застосуванням статті 382 КАС України, яка передбачає право суду встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, зокрема шляхом зобов`язання подати звіт про його виконання.
Встановлення судового контролю в порядку статті 382 КАС України не є автоматичним наслідком невиконання рішення суду, а має застосовуватися з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема тоді, коли наявні обґрунтовані дані про ухилення боржника від виконання рішення або неефективність передбачених законом процедур його примусового виконання.
Як установлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, на час звернення із заявою триває процедура примусового виконання судового рішення, здійснювана органом державної виконавчої служби, який наділений передбаченими Законом України «Про виконавче провадження» повноваженнями щодо вжиття заходів впливу на боржника, зокрема накладення штрафів, застосування інших заходів примусового характеру.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що передбачені законом механізми примусового виконання судового рішення є неефективними або вичерпаними, а відтак відсутні й підстави для застосування додаткового заходу у вигляді встановлення судового контролю відповідно до статті 382 КАС України.
Щодо решти доводів апелянта про те, що у даній справі встановлення судового контролю є обов`язком суду, а не його правом, то колегія суддів вважає їх такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права.
Так, аналіз положень частини першої статті 382 КАС України свідчить, що законодавець прямо визначив дискреційний характер повноважень суду, використавши формулювання «суд може зобов`язати», що виключає можливість тлумачення цієї норми як імперативної. 
Натомість обов`язок суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення передбачений лише для окремої категорії справ, чітко визначеної абзацом другим частини першої статті 382 КАС України, а саме справ щодо призначення, перерахунку та здійснення соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, пільг.
Разом з тим, спірні правовідносини у цій справі не належать до вказаної категорії, оскільки стосуються виплати додаткової винагороди військовослужбовцю відповідно до Постанова Кабінету Міністрів України №168, що має іншу правову природу (оплата праці під час проходження військової служби) та не є соціальною виплатою у розумінні наведених норм абз. 2 ч. 1 ст. 382 КАС України, а відтак положення щодо обов`язковості встановлення судового контролю у цьому випадку не застосовуються.
Інші доводи апелянта про те, що встановлення судового контролю не залежить від стадії виконавчого провадження, не спростовують висновків суду першої інстанції, позаяк виходячи із обставин даної справи та поданих позивачем доказів, в суду наразі відсутні підстави для висновку, що відповідач безпідставно відмовляється виконувати судове рішення у даній справі чи невиконує його без поважних причин, що зумовлювало б необхідність застосування процедури судового контролю.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про встановлення судового контролю є обґрунтованим.
Отже, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.