ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року   Справа № 918/1224/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В. ,  суддя Маціщук А.В. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25 (повний текст складено 17 квітня 2026 року, суддя Селівон А.О.) 
за позовом керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення шкоди завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в розмірі 85123,71 грн

ВСТАНОВИВ:
Керівник Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (Відповідач) про стягнення шкоди завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в розмірі 85123,71 грн.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25 задоволено позов керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення шкоди завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в розмірі 85123,71 грн.
Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5, код ЄДРПОУ 40075815) в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (79000, м. Львів, вул. Гоголя, буд. 1, код ЄДРПОУ 40081195) на користь Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області (35320, Рівненська обл., Рівненський район, с. Олександрія, вул. Свято-Преображенська, 66, код ЄДРПОУ 04387119) шкоду в розмірі 85123,71 грн. (вісімдесят п`ять тисяч сто двадцять три гривні 71 копійка), завдану порушенням законодавства про охорону навколишнього середовища.
Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5, код ЄДРПОУ 40075815) в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (79000, м. Львів, вул. Гоголя, буд. 1, код ЄДРПОУ 40081195) на користь Рівненської обласної прокуратури (33028, м. Рівне, вул. 16 липня 52, код ЄДРПОУ 02910077) 2422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) судового збору.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що прокурором обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки Олександрійська сільська рада, будучи обізнаною про порушення інтересів територіальної громади, самостійно належних заходів щодо їх захисту не вжила. Водночас суд установив, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" є постійним користувачем земельної ділянки, на якій 29 травня 2024 року виявлено незаконну порубку двох дерев породи дуб та двох дерев породи акація, внаслідок чого навколишньому природному середовищу заподіяно шкоду в розмірі 85123,71 грн. Оскільки саме на відповідача як постійного лісокористувача покладено обов`язок із забезпечення охорони та захисту лісових насаджень від незаконних рубок, суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану внаслідок неналежного виконання такого обов`язку, незалежно від того, що безпосередню порубку здійснили невстановлені особи.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, на його думку, надав неналежну оцінку фактичним обставинам справи та доказам, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з АТ "Українська залізниця" шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев. Скаржник вказує, що місцевий господарський суд фактично ототожнив сам факт виявлення незаконної порубки дерев на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні залізниці, із протиправною бездіяльністю відповідача, не встановивши при цьому, які саме конкретні обов`язки були ним порушені та які саме дії він повинен був вчинити для недопущення такої порубки.
Апелянт звертає увагу, що 29 травня 2024 року саме працівником виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" було виявлено незаконну порубку двох дерев породи дуб у кварталі 163 виділ 191 захисних лісонасаджень Рівненської виробничої дільниці по напрямку Рівне - Сарни, перегін Рівне - Решуцьк, по прив`язці ліва сторона колії 9 км, 7 пк, а також двох дерев породи акація у кварталі 164 виділ 198 захисних лісонасаджень цієї ж виробничої дільниці по прив`язці права сторона колії 10 км, ПК 3. За фактом виявлення порубки посадовою особою виробничого підрозділу були складені акти №21 та №22 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 29 травня 2024 року, а ВП №1 Рівненського РУП ГУНП у Рівненській області відкрито кримінальне провадження від 30 травня 2024 року №12024181180000388 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 246 Кримінального кодексу України.
На переконання скаржника, суд першої інстанції не врахував, що на час розгляду справи досудове розслідування тривало, особу, яка безпосередньо вчинила незаконну порубку дерев, не встановлено, а АТ "Українська залізниця" у цьому кримінальному провадженні є потерпілою стороною. Відповідач вважає, що прокурор фактично заявив позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, до особи, яка не вчиняла такої порубки, до завершення досудового розслідування та до встановлення винних осіб.
Крім того, апелянт зазначає, що для застосування відповідальності за статтею 1166 ЦК України необхідним є встановлення повного складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вини особи. На думку відповідача, прокурором не доведено наявності таких елементів, зокрема не підтверджено протиправної поведінки АТ "Українська залізниця", не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю залізниці та незаконною порубкою дерев, а також не доведено вини відповідача у заподіянні шкоди.
Скаржник вказує, що посилання суду на норми Лісового кодексу України щодо обов`язку постійного лісокористувача забезпечувати охорону та захист лісів саме по собі не є достатнім для висновку про протиправну бездіяльність. На думку апелянта, формулювання про необхідність здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, має загальний характер, тоді як суд не встановив, які саме конкретні заходи мав вчинити відповідач, у чому полягало їх невчинення та яким чином належне виконання таких заходів могло б унеможливити порубку чотирьох дерев у спірній смузі відведення залізниці.
Окремо апелянт наголошує, що у матеріалах справи, на його думку, відсутні належні докази віднесення захисних насаджень у смузі відведення залізниці до категорії лісу у розумінні Лісового кодексу України. Зокрема, скаржник посилається на відсутність доказів надання або виділення компетентним органом земельної ділянки залізниці саме для ведення лісового господарства, віднесення її до відповідної категорії лісів, наявності матеріалів лісовпорядкування, відомостей державного лісового кадастру та обліку такого лісокористування. Натомість, за твердженням апелянта, земельна ділянка, на якій здійснено порубку, за цільовим призначенням класифікується як землі для забезпечення функціонування залізничного транспорту.
Також відповідач посилається на статтю 68 Земельного кодексу України, статтю 23 Закону України "Про транспорт" та положення ДБН "Залізничні колії 1520 мм. Норми проектування", зазначаючи, що захисні та укріплювальні насадження у смузі відведення залізниці є складовою земель залізничного транспорту та фактично виконують функцію технологічної захисної природної споруди. Такі насадження, за доводами апелянта, створюються не для ведення лісового господарства у класичному розумінні, а для захисту залізничної колії, рухомого складу та інженерних споруд від снігових заметів, бокових вітрів та інших несприятливих природних явищ.
Апелянт зазначає, що виробничий підрозділ "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" створений саме з метою утримання захисних лісонасаджень у належному стані для забезпечення функціонування залізничного транспорту, а не як спеціалізоване лісогосподарське підприємство, діяльність якого спрямована на ведення лісового господарства на промисловій основі. У зв`язку з цим скаржник вважає помилковим застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, сформованих у справах за участю спеціалізованих лісогосподарських підприємств. Крім того, відповідач зазначає, що працівники Львівської дистанції захисних лісонасаджень відповідно до положення про підрозділ проводять весняні та осінні огляди насаджень для виявлення шкідників, хвороб, самовільних рубок та інших пошкоджень. Саме внаслідок здійснення таких заходів і було виявлено незаконну порубку, після чого про подію повідомлено керівництво та правоохоронні органи. На думку скаржника, такі дії свідчать не про протиправну бездіяльність, а навпаки про правомірну, послідовну поведінку відповідача, спрямовану на охорону насаджень, фіксацію правопорушення та притягнення винних осіб до відповідальності.
Окремим доводом апеляційної скарги є посилання відповідача на статтю 25 Закону України "Про залізничний транспорт". Апелянт вважає, що збитки, завдані пошкодженням або знищенням лісонасаджень, інженерних споруд, земляного полотна та колій, відповідно до цієї норми мають відшкодовуватися винними юридичними або фізичними особами на користь залізниці. У зв`язку з цим скаржник стверджує, що саме АТ "Українська залізниця", а не орган місцевого самоврядування, є особою, якій заподіяно шкоду внаслідок знищення захисних лісонасаджень у смузі відведення залізниці.
За наведених обставин апелянт вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25 не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, ухвалене без повного і всебічного з`ясування обставин справи та без належної оцінки аргументів відповідача, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 травня 2026 року у справі №918/1224/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25. Запропоновано сторонам у справі в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 263 ГПК України. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
20 травня 2026 року від Рівненської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. Прокурор зазначає, що обов`язок щодо забезпечення охорони та захисту лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі у разі незабезпечення охорони лісів від незаконних рубок. При цьому, на думку прокурора, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснили самовільну порубку лісу, а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів з охорони та збереження лісу на підвідомчій їм території.
Щодо доводів апелянта про відсутність складу цивільного правопорушення прокурор вказує, що матеріалами справи підтверджено розмір заподіяної шкоди, протиправність поведінки відповідача як постійного лісокористувача та причинний зв`язок між неналежним виконанням ним обов`язків щодо охорони лісових насаджень і завданою шкодою. Прокурор наголошує, що підставою позову є саме незабезпечення відповідачем охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій території, внаслідок чого було допущено самовільну вирубку дерев.
Також прокурор зазначає, що при вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, суд має виходити з презумпції вини правопорушника, передбаченої статтею 1166 Цивільного кодексу України. Відтак саме відповідач повинен довести відсутність своєї вини у заподіянні шкоди, тоді як наведені в апеляційній скарзі доводи, на переконання прокурора, не спростовують установлених судом першої інстанції обставин щодо неналежного виконання АТ "Українська залізниця" обов`язків постійного лісокористувача.
Прокурор не погоджується і з доводами апелянта про те, що захисні насадження у смузі відведення залізниці не належать до лісового фонду України. У відзиві зазначено, що відповідно до статті 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать усі ліси незалежно від категорії земель, на яких вони зростають, у тому числі лісові ділянки захисних насаджень лінійного типу. Крім того, лісові ділянки та смуги лісів, розташовані у смугах відведення залізниць або прилеглі до них, відносяться до категорії захисних лісів згідно з Порядком поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2007 року №733.
На думку прокурора, відповідач, не дотримавшись вимог законодавства щодо забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, допустив можливість здійснення самовільної порубки на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження дерев та не здійснив належного комплексу заходів, спрямованих на запобігання незаконним рубкам. У зв`язку з цим прокурор вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а встановлені судом обставини відповідають правовим висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами частини 13 статті 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частини 10 статті 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Судом було створено сторонам належні умови для реалізації їх прав.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 травня 2024 року працівником виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" Регіональної філії "Львівська залізниця" у кварталі 163 виділ 191 захисних лісонасаджень Рівненської виробничої дільниці по напрямку Рівне - Сарни, перегін Рівне - Решуцьк, по прив`язці ліва сторона колії 9 км 7 пк виявлено незаконну рубку двох сироростучих дерев породи дуб.
Крім того, цього ж дня у кварталі 164 виділ 198 захисних лісонасаджень Рівненської виробничої дільниці по напрямку Рівне - Сарни, перегін Рівне - Решуцьк, по прив`язці права сторона колії 10 км ПК 3 виявлено незаконну порубку двох дерев породи акація, з яких одне - сироростуче, інше - вітровальне.
За результатами виявлення вказаних обставин посадовою особою виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" Регіональної філії "Львівська залізниця" складено акти №21 та №22 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 29 травня 2024 року. Згідно із зазначеними актами розмір шкоди, заподіяної внаслідок порубки двох дерев породи дуб та двох дерев породи акація, визначено у сумі 85125,13 грн.
Матеріалами справи підтверджується, що незаконна порубка двох дерев породи дуб у кварталі 163 виділ 191 та двох дерев породи акація у кварталі 164 виділ 198 захисних лісонасаджень Рівненської виробничої дільниці, яка мала місце 29 травня 2024 року, здійснена невстановленими особами за відсутності відповідного дозволу на проведення вирубки дерев, що свідчить про порушення вимог лісового законодавства.
За вказаним фактом ВП №1 Рівненського РУП ГУНП у Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024181180000388 від 30 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 246 Кримінального кодексу України.
Відповідно до висновку експерта судової економічної експертизи Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 30 серпня 2024 року №СЕ-19/118-24/10363-ЕК, розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки двох дерев породи дуб сироростучий та двох дерев породи акація сироростучий і вітровальний, арифметично підтверджується у сумі 85123,71 грн.
У вказаному висновку зазначено, що розбіжність між розрахунком розміру шкоди, визначеним виробничим підрозділом "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця", та розрахунком, здійсненим під час експертного дослідження, становить 1,42 грн і пояснюється заокругленням показників.
Згідно з відкритими даними Державного земельного кадастру України, лісосмуга, на якій здійснено порубку, знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 5624686500:01:004:0007.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 5624686500:01:004:0007 площею 82,7433 га, з цільовим призначенням "для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту", є власністю держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації та перебуває у постійному користуванні ПАТ "Українська залізниця"; реєстраційний номер нерухомого майна - 767481056246.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань Регіональна філія "Львівська залізниця" є відокремленим підрозділом Акціонерного товариства "Українська залізниця".
Наказом регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" від 29 грудня 2018 року №803/оз затверджено Положення про виробничий структурний підрозділ "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".
Згідно з пунктом 11 вказаного Положення дистанція захисних лісонасаджень є спеціалізованим лісогосподарським підрозділом, створеним з метою утримання захисних лісонасаджень у належному стані для забезпечення захисту колії, рухомого складу та інженерних споруд залізниці від несприятливих умов та природних явищ.
Відповідно до пункту 12 Положення основними завданнями підрозділу є створення нових, збереження, експлуатація та охорона раніше створених снігозахисних, вітрозахисних, ґрунтозахисних, огороджувальних, озеленювальних та інших лісонасаджень у смузі відводу філії, а також на інших землях залізничного транспорту.
З метою дотримання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Рівненською окружною прокуратурою на адресу Олександрійської сільської ради скеровано лист від 17 травня 2025 року №50-56-8626 ВИХ-25, у якому повідомлено орган місцевого самоврядування про порушення вимог чинного законодавства та наявність підстав для захисту інтересів держави.
У відповідь Олександрійська сільська рада листом від 31 жовтня 2025 року №1116 повідомила, що не заперечує щодо вжиття органами прокуратури заходів представницького характеру на захист інтересів держави.
У подальшому Рівненська окружна прокуратура листом від 30 грудня 2025 року повідомила Олександрійську сільську раду про звернення з відповідним позовом до суду.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" не містить доводів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині висновків про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Апелянтом не наведено заперечень щодо дотримання прокурором вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а також не спростовано обставин попереднього повідомлення уповноваженого органу та нездійснення ним самостійного захисту інтересів держави.
Відтак, враховуючи приписи статті 269 Господарського процесуального кодексу України, питання наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді колегією суддів не переглядається, оскільки не є предметом доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо суті спору.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.
Частинами 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки особи; шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Під шкодою слід розуміти, зокрема, зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а шкода - наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідно, суди, розглядаючи спори про стягнення шкоди (збитків), мають встановлювати обставини щодо наявності всіх елементів складу правопорушення у їх сукупності.
Разом з тим, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.
Отже, при зверненні з позовом про стягнення шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.
Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
При цьому господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17).
Відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства (лісові відносини) регулюються, зокрема, Лісовим кодексом України.
У свою чергу, правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України "Про охорону навколишнього природного середовища".
За статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (стаття 1 Лісового кодексу України).
Права та обов`язки постійних лісокористувачів визначає стаття 19 Лісового кодексу України, відповідно до якої постійні лісокористувачі зобов`язані: забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; вести первинний облік лісів; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.
Відповідно до статей 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Статтею 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Частиною 5 статті 86 Лісового кодексу України передбачено, що забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на, зокрема постійних лісокористувачів.
Відповідно до статті 105 Лісового кодексу України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у, зокрема незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.
Статтею 107 Лісового кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Згідно зі статтею 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних осіб від компенсації шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм права, Верховний Суд неодноразово висновував, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Аналогічний правовий висновок неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема у постановах від 27 березня 2018 року у справі №909/1111/16, від 09 серпня 2018 року у справі №909/976/17, від 09 грудня 2019 року у справі №906/133/18, від 18 травня 2023 року у справі №914/669/22, від 28 вересня 2023 року у справі №927/32/23 та від 12 вересня 2024 року у справі №907/181/22.
Отже, у випадку порушення вимог щодо організації охорони і захисту лісів, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, до того ж, підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2018 року у справі №909/976/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №909/1111/16, від 20 серпня 2018 року у справі №920/1293/16, від 23 серпня 2018 року у справі №917/1261/17, від 19 вересня 2018 року у справі №925/382/17, від 09 грудня 2019 року у справі №906/133/18 та від 20 лютого 2020 року у справі №920/1106/17.
Для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, тобто у цьому випадку, здійснення незаконної порубки дерев (постанова Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі № 914/669/22).
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про нерелевантність правових висновків Верховного Суду, сформованих у справах щодо відповідальності постійних лісокористувачів, лише з огляду на інший суб`єктний склад таких справ. Відмінність у найменуванні чи організаційно-правовій формі відповідача сама по собі не свідчить про нерелевантність відповідної судової практики, оскільки наведені правові висновки стосуються застосування однакових норм матеріального права, зокрема статей 19, 64, 86, 105, 107 Лісового кодексу України.
Вирішальним у таких правовідносинах є не назва суб`єкта, а його правовий статус як постійного користувача земельної ділянки, у межах якої розташовані лісові насадження, та наявність покладеного законом обов`язку щодо їх охорони і захисту від незаконних рубок.
Колегія суддів виходить з того, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.
Суд апеляційної інстанції звертається до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 12 вересня 2024 року у справі №907/181/22, де вказано, що господарський суд, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, виходить з презумпції вини правопорушника.
Апеляційний господарський суд враховує, що матеріали справи не містять доказів встановлення у кримінальному провадженні №12024181180000388 від 30 травня 2024 року осіб, причетних до незаконної порубки двох дерев породи дуб та двох дерев породи акація у захисних лісонасадженнях Рівненської виробничої дільниці на перегоні Рівне - Решуцьк.
Разом з тим, дії працівників відповідача щодо фіксації факту незаконної порубки та повідомлення правоохоронних органів про вчинене невстановленими особами правопорушення самі по собі не спростовують вини відповідача як постійного лісокористувача та не свідчать про вжиття ним усіх належних і достатніх заходів щодо забезпечення охорони та збереження лісових насаджень.
Наявність кримінального провадження за фактом незаконної порубки дерев також не спростовує обставин неналежного забезпечення відповідачем охорони лісових насаджень, оскільки предметом доказування у цій справі є не встановлення особи, яка безпосередньо здійснила порубку, а наявність підстав для покладення цивільно-правової відповідальності на постійного лісокористувача у зв`язку з невиконанням покладених на нього обов`язків щодо охорони та захисту лісу.
Щодо земельної ділянки, де відбулася незаконна рубка деревини та самої незаконної рубки.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що обставина незаконної порубки дерев підтверджується наявними у справі доказами, зокрема актами №21 та №22 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 29 травня 2024 року, складеними посадовою особою виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" Регіональної філії "Львівська залізниця".
Зі змісту зазначених актів вбачається, що 29 травня 2024 року у кварталі 163 виділ 191 захисних лісонасаджень Рівненської виробничої дільниці по напрямку Рівне - Сарни, перегін Рівне - Решуцьк, за прив`язкою: ліва сторона колії, 9 км, 7 пк, виявлено незаконну порубку двох сироростучих дерев породи дуб, а у кварталі 164 виділ 198 захисних лісонасаджень цієї ж виробничої дільниці по напрямку Рівне - Сарни, перегін Рівне - Решуцьк, за прив`язкою: права сторона колії, 10 км, ПК 3, виявлено незаконну порубку двох дерев породи акація, з яких одне сироростуче, інше - вітровальне.
За вказаним фактом ВП №1 Рівненського РУП ГУНП у Рівненській області відкрито кримінальне провадження №12024181180000388 від 30 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 246 Кримінального кодексу України.
При зверненні до суду із цим позовом прокурором надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої земельна ділянка з кадастровим номером 5624686500:01:004:0007 площею 82,7433 га, з цільовим призначенням "для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту", є власністю держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації та перебуває у постійному користуванні ПАТ "Українська залізниця"; реєстраційний номер нерухомого майна — 767481056246.
Зважаючи на доводи апеляційної скарги, під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції необхідно встановити, чи відбулася вищевказана незаконна порубка у межах земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні відповідача, а також чи поширюються на відповідача як землекористувача обов`язки щодо забезпечення охорони та захисту відповідних лісових насаджень.
Місцевий господарський суд обґрунтовано врахував, що за фактом незаконної порубки дерев ВП №1 Рівненського РУП ГУНП у Рівненській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024181180000388 від 30 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 246 Кримінального кодексу України.
Як вбачається з матеріалів справи, вказане кримінальне провадження відкрито за фактом незаконної порубки двох дерев породи дуб у кварталі 163 виділ 191 захисних лісонасаджень Рівненської виробничої дільниці по напрямку Рівне - Сарни, перегін Рівне - Решуцьк, за прив`язкою: ліва сторона колії, 9 км, 7 пк, а також двох дерев породи акація у кварталі 164 виділ 198 захисних лісонасаджень цієї ж виробничої дільниці по напрямку Рівне - Сарни, перегін Рівне - Решуцьк, за прив`язкою: права сторона колії, 10 км, ПК 3.
Факт незаконної порубки зафіксовано в актах №21 та №22 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 29 травня 2024 року, складених посадовою особою виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" Регіональної філії "Львівська залізниця". Згідно із зазначеними актами розмір шкоди, заподіяної внаслідок порубки вказаних дерев, визначено у сумі 85 125,13 грн.
Відповідно до висновку експерта судової економічної експертизи Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 30 серпня 2024 року №СЕ-19/118-24/10363-ЕК, розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки двох дерев породи дуб сироростучий та двох дерев породи акація сироростучий і вітровальний, арифметично підтверджується у сумі 85 123,71 грн. При цьому розбіжність між розрахунком шкоди, визначеним виробничим підрозділом "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця", та розрахунком, здійсненим під час експертного дослідження, становить 1,42 грн і пояснюється заокругленням показників.
Отже, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що лісосмуга, у якій 29 травня 2024 року виявлено незаконну порубку двох дерев породи дуб та двох дерев породи акація у захисних лісонасадженнях Рівненської виробничої дільниці по напрямку Рівне - Сарни, перегін Рівне - Решуцьк, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 5624686500:01:004:0007, яка перебуває у постійному користуванні відповідача.
Також апеляційний господарський суд погоджується з доводами прокурора про те, що захисні насадження лінійного типу належать до лісового фонду України та лісові насадження лінійного типу, лісові ділянки (смуги лісів), розташовані у смугах відведення залізниць, відносяться до категорії захисних лісів, як це передбачено нормами статті 4 Лісового кодексу України та положеннями Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2007 року №733.
В силу норм статті 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать усі ліси на території України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, у тому числі лісові ділянки, захисні насадження лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі.
Відповідно до пункту 4 частини 7 Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2007 року №733 до категорії захисних лісів відносяться лісові ділянки, що виконують функцію захисту навколишнього природного середовища та інженерних об`єктів від негативного впливу природних та антропогенних факторів, зокрема лісові ділянки (смуги лісів), які прилягають до смуг відведення залізниць і виділяються з категорії експлуатаційних лісів на 500 метрів з кожного боку. У гірських районах ширина смуг лісів у разі потреби може бути збільшена з урахуванням результатів спеціальних обстежень до розмірів, що забезпечують захист залізниць і безпеку руху.
Тому необґрунтованими є доводи скаржника про те, що земельна ділянка, на котрій було здійснено незаконну рубку дерев, не відноситься до категорії лісу.
Щодо доводів апелянта про те, що відповідно до статті 25 Закону України "Про залізничний транспорт" шкода, завдана знищенням захисних лісонасаджень у смузі відведення залізниці, має відшкодовуватись саме на користь АТ "Українська залізниця", колегія суддів зазначає таке.
Предметом спору у цій справі є стягнення шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного та лісового законодавства внаслідок незаконної порубки дерев, а не відшкодування збитків, завданих пошкодженням майна чи інфраструктури залізничного транспорту як суб`єкта господарювання.
Наведені апелянтом положення статті 25 Закону України "Про залізничний транспорт" не змінюють правової природи спірних правовідносин та не усувають обов`язку постійного лісокористувача забезпечувати охорону і захист лісових насаджень від незаконних рубок відповідно до вимог Лісового кодексу України. Сам факт розташування захисних лісонасаджень у смузі відведення залізниці та використання їх для забезпечення функціонування залізничного транспорту не виключає їх належності до лісового фонду України і не звільняє відповідача від відповідальності за неналежне виконання обов`язків щодо їх охорони та збереження.
Крім того, заявлена до стягнення шкода визначена як шкода, заподіяна лісу внаслідок незаконної порубки дерев, розмір якої обраховано за таксами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 року №665, та підтверджено висновком експерта судової економічної експертизи від 30 серпня 2024 року №СЕ-19/118-24/10363-ЕК. Відтак доводи апелянта про те, що саме АТ "Українська залізниця" є потерпілою особою у спірних правовідносинах, не спростовують висновків місцевого господарського суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства.
З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт виявлення незаконної рубки лісу на земельній ділянці, наданій відповідачеві у постійне користування, свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого і скоєно незаконне вирубування лісу.
Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Розмір шкоди, заподіяний лісу, визначений на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 року №665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу".
Суд також враховує, що розрахунок розміру шкоди здійснено з урахуванням кількості незаконно зрубаних дерев, їх породи, стану та діаметра, які відображені в актах №21 та №22 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 29 травня 2024 року, складених посадовою особою виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" Регіональної філії "Львівська залізниця".
Відповідно до висновку експерта судової економічної експертизи Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 30 серпня 2024 року №СЕ-19/118-24/10363-ЕК, розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки двох дерев породи дуб сироростучий та двох дерев породи акація сироростучий і вітровальний, арифметично підтверджується у сумі 85 123,71 грн. При цьому розбіжність між розрахунком, здійсненим виробничим підрозділом "Львівська дистанція захисних лісонасаджень", та розрахунком, підтвердженим експертним дослідженням, становить 1,42 грн і пояснюється заокругленням показників.
Водночас відповідачем не подано належних доказів на спростування розміру шкоди, підтвердженого висновком експерта судової економічної експертизи від 30 серпня 2024 року №СЕ-19/118-24/10363-ЕК, а також не надано власного контррозрахунку заявленої до стягнення суми.
Доводи апелянта про загальний характер обов`язку щодо охорони лісових насаджень та відсутність конкретизації заходів, які мав вчинити відповідач, не враховують спеціальний характер діяльності відповідного виробничого підрозділу залізниці та покладені на нього функції з утримання захисних лісонасаджень.
Колегія суддів враховує, що у подібних правовідносинах судами також зазначалося про те, що відповідно до пункту 2.11.3 Інструкції з улаштування та утримання колії залізниць України, затвердженої наказом Укрзалізниці від 01 березня 2012 року №072-Ц, до поточного утримання захисних лісонасаджень відносяться, зокрема, роботи з охорони від самовільних рубок і пожеж, а охорону та ведення захисного господарства в лісонасадженнях залізниць здійснюють спеціалізовані лісогосподарські підрозділи дистанції захисних лісонасаджень.
Отже, обов`язок відповідача щодо охорони захисних лісонасаджень від незаконних рубок не є абстрактним чи декларативним, а випливає як із положень Лісового кодексу України, так і з функціонального призначення відповідного виробничого підрозділу залізниці, створеного саме для збереження, експлуатації та охорони таких насаджень.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Рівненської області від 16 квітня 2026 року у справі №918/1224/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
Справу №918/1224/25 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "11" червня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя   Мельник О.В. 

Суддя   Маціщук А.В.