ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/659/25 Суддя (судді) першої інстанції: Оксана ТИХОНЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), щодо усунення похідних скасованого наказу № 973-АГ від 05 травня 2023 року - протиправною;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) спростувати недостовірну інформацію щодо порушення мною вимог Конституції України, Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які зазначені у висновку службового розслідування від 28 квітня 2023 року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити мені премію в повному обсязі, якої я був позбавлений у травні 2023 року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити завдану: майнову шкоду у вигляді упущеної вигоди в розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень 00 коп., моральну шкоду в розмірі 40000 (сорока тисяч) гривень 00 коп.;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) направити до Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та Територіального управління ДБР у м. Києві повідомлення про скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) "Про результати службового розслідування" від 05 травня 2023 року № 973-АГ, як підставу для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про факт самовільного залишення військової частини або місця служби;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) притягнути до відповідальності за неналежне виконання посадових обов`язків осіб, які входили до складу комісії: полковника ОСОБА_2 , старшого лейтенанта ОСОБА_3 , штаб-сержанта ОСОБА_4 , капітана ОСОБА_5 , майора юстиції ОСОБА_6 .
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.05.2022 за №177-ОС "Про особовий склад" старшого сержанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу загону, на всі види забезпечення, призначено на посаду та вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків з 05.05.2022 (а.с.5).
Згідно наказу "Про результатами службового розслідування" від 05.05.2023 №973-АГ встановлено, що в діях ОСОБА_1 можливо вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, у зв`язку з чим копії матеріалів службового розслідування для прийняття правового рішення направлено до Чернігівської спеціалізованої прокуратури та територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Києві.
На підставі пункту 6 глави 14 розділу ІІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за №854/32306, інспектора прикордонної служби вищої категорії начальника третьої групи інспекторів прикордонної служби другого відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) старшого сержанта ОСОБА_1 позбавлено премії в повному обсязі у травні 2023 року (а.с.6-7).
Не погоджуючись з вказаним наказом, ОСОБА_1 , 29.05.2023 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив: визнати протиправним наказ № 973-АГ від 05.05.2023, виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ); скасувати наказ № 973-АГ від 05.05.2023, виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ); зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), виплатити ОСОБА_1 премію за травень 2023 року в повному обсязі відповідно до доданого витягу з наказу № 257-ОС від 10.04.2023.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 у справі №620/6589/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №620/6589/23 з урахуванням ухвали суду від 29.07.2024, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року скасовано та прийнято нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) "Про результати службового розслідування" від 05 травня 2023 року №973-АГ. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
В зв`язку з зазначеним, позивач звернувся до відповідача зі скаргою від 18.07.2024, в якій просив: спростувати недостовірну інформацію щодо порушення ним вимог Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які зазначені у висновку службового розслідування від 28 квітня 2023 року, про що повідомити останнього письмово; нарахувати та виплатити позивачу премію в повному обсязі, якої він був позбавлений у травні 2023 року; нарахувати та виплатити завдану: майнову шкоду у вигляді упущеної вигоди в розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень 00 коп., моральну шкоду в розмірі 13000 (тринадцяти тисяч) гривень 00 коп., з розрахунку 1000 гривень за 13 місяців; направити до Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та Територіального управління ДБР у м. Києві повідомлення про скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) «Про результати службового розслідування» від 05 травня 2023 року № 973-АГ, як підставу для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про факт самовільного залишення військової частини або місця служби; притягнути до відповідальності за неналежне виконання посадових обов`язків осіб, які входили до складу комісії: полковника ОСОБА_2 , старшого лейтенанта ОСОБА_3 , штаб-сержанта ОСОБА_4 , капітана ОСОБА_5 , майора юстиції ОСОБА_6 (а.с.8).
Листом від 09.08.2024 №10/8107-24-Вих відповідачем повідомлено позивача, що під час проведення службовою розслідування було встановлено факт неприбуття ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону для проходження військової служби. Про що і було повідомлено компетентні органи, для прийняття правового рішення. Факт неявки позивача до місця несення служби містив формальні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України, про що і було повідомлено компетентні органи, які відповідно до ст. 214 КПК України внесли відомості до ЄРДР. Вимога позивача про нарахування та виплату премії за травень 2023 року не заслуговують на увагу, оскільки в описовій частині постанови Шостого апеляційного адміністративного суду чітко зазначено, що позовні вимоги в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) виплатити ОСОБА_1 премію за травень 2023 року в повному обсязі, відповідно до доданого витягу з наказу № 257-ОС від 10.04.2023 задоволенню не підлягають, з огляду на їх передчасність. Вимога позивача про сплату упущеної вигоди в розмірі 20000 грн не ґрунтується на законодавстві та є безпідставною, оскільки між відповідачем та позивачем ніколи не укладався будь-який договір про надання послуг чи купівлю-продаж, відповідно до яких НОМЕР_2 прикордонний загін зобов`язувався здійснити позивачу оплату послуг чи поставленого товару. Відшкодування майнової шкоди є способом захисту майновою права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) позивача внаслідок порушення боржником свого зобов`язання. Іншою складовою є упущена вигода, як рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Вимоги щодо моральної шкоди в сумі 13000 грн ні чим не підтверджені, а тому не заслуговують на увагу. Також вказано, що притягнути до відповідальності осіб, які входили до складу комісії, яка проводила службове розслідування та виклала свої висновки як колегіальний орган неможливо, оскільки законодавством України передбачена виключно індивідуальна відповідальність особи за вчинені нею правопорушення. Вимога про направлення до Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та ТУ ДБР у м. Києві повідомлення про скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) «Про результати службового розслідування» від 05 травня 2023 року №973-АГ буде виконана після винесення відповідного наказу (а.с.9-10).
Листом від 30.12.2024 №10/2942-24-Вих відповідач повідомив представника позивача про виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 з урахуванням ухвали суду від 29.07.2024 у справі №620/6589/23 (а.с.11).
Згідно з наказом відповідача від 13.08.2024 №1973-АГ на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 та ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2024 у справі №620/6589/23, наказ ІНФОРМАЦІЯ_5 від 05.05.2023 №973-АГ «Про результати службового розслідування» скасовано (а.с.11 зворот).
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо усунення похідних скасованого наказу від 05.05.2023 №973-АГ звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 17 Конституції України, забезпечення захисту державного суверенітету України, її територіальної цілісності, а також гарантування економічної та інформаційної безпеки визнаються одними з ключових, пріоритетних функцій держави, реалізація яких становить спільну справу всього Українського народу та є фундаментальною умовою існування державності як такої.
Оборона України, спрямована на відсіч збройної агресії, захист незалежності, територіальної цілісності та недоторканності держави, відповідно до конституційних приписів, покладається насамперед на Збройні Сили України, які виступають основним військовим формуванням держави, призначеним для забезпечення її обороноздатності, а також виконання інших завдань, визначених законами України та міжнародними зобов`язаннями.
Водночас забезпечення державної безпеки, протидія загрозам національній безпеці, а також охорона та захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування, правоохоронні органи та спеціальні служби, організація, правові засади діяльності та порядок функціонування яких визначаються Конституцією України, законами України, а також іншими нормативно-правовими актами.
Конституційні норми також імперативно встановлюють, що Збройні Сили України та інші військові формування не можуть бути використані будь-ким з метою обмеження прав і свобод людини і громадянина, повалення конституційного ладу, усунення органів державної влади або перешкоджання їх законній діяльності, що узгоджується із принципами верховенства права, демократії та недопустимості узурпації влади.
Держава, у свою чергу, гарантує належний соціальний захист громадян України, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, що включає забезпечення відповідних соціальних гарантій, пільг, компенсацій та інших видів державної підтримки відповідно до законодавства.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба визначається як державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я, віком та іншими критеріями громадян України (за винятком випадків, передбачених законом), а також іноземців і осіб без громадянства, пов`язаній із забезпеченням оборони держави, захистом її незалежності, суверенітету та територіальної цілісності, що свідчить про її публічно-правову природу та підвищений рівень відповідальності осіб, які її проходять.
Частиною шостою зазначеного Закону визначено види військової служби, серед яких, зокрема, передбачено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, що є особливо актуальним в умовах дії правового режиму воєнного стану та збройної агресії проти України, відповідно до положень Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Загальні права, обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України, порядок їх службових взаємовідносин, обсяг повноважень посадових осіб військових частин, а також правила внутрішнього розпорядку визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби), який є обов`язковим для виконання всіма військовослужбовцями та має нормативний характер.
Відповідно до абзацу другого статті 11 Статуту внутрішньої служби, виконання завдань щодо оборони держави, захисту її суверенітету та територіальної цілісності, а також реалізації міжнародних зобов`язань України покладає на військовослужбовців комплекс чітко визначених обов`язків, серед яких: неухильне додержання Конституції та законів України, Військової присяги, віддане служіння Українському народові, сумлінне та чесне виконання військового обов`язку, постійне підвищення рівня професійної підготовки, вдосконалення військової майстерності, а також обов`язок знати і виконувати свої службові обов`язки та дотримуватися вимог військових статутів.
Згідно зі статтею 12 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовець зобов`язаний своєчасно доповідати безпосередньому начальникові про всі обставини, що стосуються виконання ним службових обов`язків, а також про зроблені йому зауваження, за винятком випадків, коли закон прямо встановлює заборону на розголошення відповідної інформації (зокрема, щодо таємниці сповіді, лікарської таємниці, професійної таємниці захисника, таємниці нарадчої кімнати тощо).
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби, кожен військовослужбовець зобов`язаний належним чином виконувати службові обов`язки, які визначають обсяг завдань, покладених на нього за займаною посадою, при цьому такі обов`язки встановлюються статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативними та відомчими актами, включаючи інструкції, положення та керівні документи.
За приписами статті 17 Статуту внутрішньої служби, під час несення бойового чергування, перебування у внутрішньому або гарнізонному наряді, а також під час виконання інших службових завдань на військовослужбовців покладаються спеціальні обов`язки, зміст та порядок виконання яких визначаються законодавством України, військовими статутами та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх виконання.
Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який встановлює сутність військової дисципліни, визначає обов`язки військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів щодо її дотримання, регламентує види заохочень і дисциплінарних стягнень, повноваження командирів щодо їх застосування, а також процедури подання і розгляду звернень, що має важливе значення для забезпечення правопорядку у військових формуваннях.
Згідно зі статтею 1 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна розуміється як бездоганне, свідоме та неухильне додержання всіма військовослужбовцями встановленого порядку та правил, визначених законодавством України та статутами Збройних Сил України, що є необхідною умовою боєздатності та ефективного функціонування військових формувань.
Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця дотримуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати накази командирів, бути пильним, зберігати державну таємницю, дотримуватися правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти взаємну повагу, дотримуватися норм військового етикету, поводитися гідно та не допускати негідної поведінки, а також утримуватися від вживання алкоголю чи заборонених речовин під час виконання службових обов`язків, якщо інше не пов`язано з медичними показаннями.
Згідно зі статтею 5 Дисциплінарного статуту, відповідальність за стан військової дисципліни у військовому підрозділі, частині чи установі покладається на командира, який зобов`язаний постійно забезпечувати її підтримання, вимагати її дотримання від підлеглих, оперативно реагувати на кожен випадок правопорушення та приймати рішення щодо притягнення винних осіб до відповідальності з урахуванням характеру порушення, ступеня вини, попередньої поведінки особи, наслідків правопорушення, а також положень законодавства, зокрема щодо бойового імунітету.
Крім того, кожен військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у підтриманні належного рівня дисципліни, правопорядку та організованості у військовому колективі.
За змістом статті 7 Дисциплінарного статуту, право застосовувати заходи заохочення та накладати дисциплінарні стягнення належить прямим командирам, а також іншим командирам у межах наданих їм повноважень, причому старші командири наділені повним обсягом дисциплінарної влади щодо підлеглих.
Відповідно до частин першої та другої статті 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військової дисципліни чи громадського порядку, командир зобов`язаний вжити заходів реагування - від нагадування про обов`язки служби до застосування дисциплінарного стягнення, якщо цього вимагають обставини.
При цьому за вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці, як правило, несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до Дисциплінарного статуту, за винятком випадків, прямо передбачених законодавством про адміністративні правопорушення.
Згідно зі статтею 48 Дисциплінарного статуту, до військовослужбовців можуть застосовуватися різні види дисциплінарних стягнень, зокрема: зауваження, догана, сувора догана, позбавлення чергового звільнення, попередження про неповну службову відповідність, пониження у посаді чи військовому званні, а також звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, що свідчить про багаторівневий та диференційований характер дисциплінарної відповідальності у військовій сфері.
Таким чином, системний аналіз наведених норм Конституції України, законів України та військових статутів дає підстави дійти висновку, що військова служба є особливим видом державної служби, яка передбачає підвищені вимоги до дисципліни, відповідальності та поведінки військовослужбовців, а забезпечення належного рівня військової дисципліни є ключовою умовою ефективного функціонування Збройних Сил України та виконання ними покладених завдань у сфері оборони держави.
Відповідно до вимог статті 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, прийняттю командиром (начальником) рішення щодо притягнення підлеглого військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього відповідного дисциплінарного стягнення, як правило, може передувати проведення службового розслідування. Метою такого розслідування є всебічне, повне та об`єктивне з`ясування фактичних обставин правопорушення, встановлення причин і умов, що сприяли його вчиненню, а також визначення ступеня вини конкретної особи, що відповідає загальним принципам юридичної відповідальності, зокрема принципам обґрунтованості, індивідуалізації та справедливості.
Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається виключно на підставі письмового наказу командира (начальника), який ухвалив рішення про необхідність притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Проведення такого розслідування може здійснюватися безпосередньо самим командиром (начальником) або доручатися іншій уповноваженій особі - військовослужбовцю офіцерського складу, а у випадку вчинення правопорушення особами рядового чи сержантського (старшинського) складу - також відповідним військовослужбовцям сержантського (старшинського) складу, що узгоджується з принципом службової субординації та компетентності.
Законодавець також встановлює чіткі процесуальні строки проведення службового розслідування: воно має бути завершене у межах одного місяця з дня його призначення. Водночас у разі наявності об`єктивної необхідності, зумовленої складністю справи або іншими істотними обставинами, цей строк може бути продовжений командиром (начальником), який призначив розслідування, або вищим за підпорядкуванням командиром, проте не більш як на один додатковий місяць, що забезпечує баланс між оперативністю та повнотою з`ясування обставин.
Відповідно до статті 86 Дисциплінарного статуту, у разі якщо за результатами службового розслідування вина військовослужбовця є повністю доведеною належними та допустимими доказами, командир (начальник), який призначив таке розслідування, зобов`язаний прийняти рішення про притягнення винної особи до дисциплінарної відповідальності та визначити конкретний вид дисциплінарного стягнення з урахуванням вимог закону.
При цьому під час вирішення питання про вид та міру дисциплінарного стягнення враховуються характер і ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, настання або можливість настання негативних наслідків, попередня поведінка військовослужбовця, його ставлення до виконання службових обов`язків, тривалість проходження військової служби, рівень професійної підготовки та обізнаність із вимогами військової служби, що відповідає принципу індивідуалізації відповідальності.
Як убачається з матеріалів цієї адміністративної справи, спірним є питання щодо наявності протиправної бездіяльності з боку відповідача, яка полягає, на думку позивача, у невжитті заходів щодо усунення правових наслідків (похідних) наказу від 05.05.2023 № 973-АГ, який у подальшому був скасований судовим рішенням.
Судом встановлено, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі № 620/6589/23, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29.07.2024, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення суду першої інстанції - Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 - скасовано, та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково, зокрема визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 05.05.2023 № 973-АГ «Про результати службового розслідування». У решті позовних вимог суд апеляційної інстанції відмовив.
На виконання зазначених судових рішень відповідачем 13.08.2024 було видано наказ № 1973-АГ, яким скасовано попередній наказ від 05.05.2023 № 973-АГ, що свідчить про формальне виконання судового рішення та усунення первинного правового акта, визнаного протиправним.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено нарахування та виплату позивачу премії за травень 2023 року, яка була фактично виплачена у лютому 2025 року в сумі 10230,78 грн, що підтверджується належними письмовими доказами, зокрема розрахунковим листом та платіжною інструкцією, що свідчить про часткове відновлення порушених майнових прав позивача.
Разом з тим, оцінюючи позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди у розмірі 20000 грн, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість та відсутність правових підстав для задоволення, оскільки такі вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, у матеріалах справи відсутні будь-які документи, що свідчили б про існування між сторонами договірних або інших зобов`язальних правовідносин (договорів про надання послуг, купівлі-продажу тощо), які б передбачали обов`язок відповідача здійснити на користь позивача відповідні виплати.
Суд зазначає, що відшкодування майнової шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів і полягає у компенсації реальних збитків або упущеної вигоди, завданих внаслідок протиправної поведінки іншої особи.
Відповідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, збитками визнаються як реальні втрати (знищення або пошкодження майна, а також витрати, які особа понесла або повинна понести для відновлення свого порушеного права), так і доходи, які особа могла б реально отримати за звичайних умов господарювання, якби її право не було порушене (упущена вигода).
При цьому упущена вигода як складова збитків має розрахунковий характер і повинна ґрунтуватися на достовірних, належних і достатніх доказах, які беззаперечно підтверджують реальну, а не гіпотетичну можливість отримання відповідного доходу за відсутності правопорушення, що у даному випадку позивачем доведено не було.
Щодо позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 40000 грн, суд зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави або органів місцевого самоврядування як матеріальної, так і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій.
Водночас частина п`ята статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями чи діями суб`єкта владних повноважень, можуть розглядатися адміністративним судом за умови, що вони заявлені в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору, що у даному випадку формально дотримано.
З аналізу наведених норм убачається, що адміністративний суд уповноважений розглядати вимоги як про матеріальну, так і про моральну шкоду, однак обов`язковою умовою їх задоволення є доведеність факту заподіяння шкоди, її розміру, протиправності поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою і негативними наслідками.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка може полягати, зокрема, у фізичному болю, душевних стражданнях, приниженні честі, гідності чи ділової репутації, а також в інших немайнових втратах.
Розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини та тривалості страждань, ступеня вини заподіювача, а також інших істотних обставин, із дотриманням принципів розумності, виваженості та справедливості.
Водночас, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4, обов`язок доведення факту заподіяння моральної шкоди, її характеру, обсягу та причинного зв`язку покладається на позивача, який має зазначити у позовній заяві, у чому саме полягають моральні страждання, якими діями чи рішеннями вони спричинені, а також надати належні докази на їх підтвердження.
У межах даної справи позивачем не наведено конкретних обставин, які б свідчили про наявність у нього моральних страждань або інших немайнових втрат, не конкретизовано, у чому саме полягає така шкода, а також не надано жодних доказів, які б підтверджували факт її заподіяння та розмір.
При цьому сам по собі факт неприйняття суб`єктом владних повноважень рішення, яке є бажаним для позивача, або наявність спору щодо правомірності дій відповідача, не може автоматично свідчити про заподіяння моральної шкоди та не є безумовною підставою для її відшкодування.
З огляду на викладене, з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів, що підтверджують як факт заподіяння моральної шкоди, так і її розмір, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача направити до Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Києві повідомлення про скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 травня 2023 року № 973-АГ як підставу для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, колегія суддів зазначає, що такі вимоги є безпідставними.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.08.2024 відповідачем було направлено супровідні листи до вказаних органів, до яких долучено копію наказу від 13.08.2024 № 1973-АГ про скасування наказу від 05.05.2023 № 973-АГ «Про результати службового розслідування». Отже, відповідачем фактично вчинено дії, на здійсненні яких наполягав позивач, що свідчить про відсутність протиправної бездіяльності у цій частині та виключає підстави для задоволення відповідної позовної вимоги.
Стосовно вимог позивача про притягнення до відповідальності осіб, які входили до складу комісії з проведення службового розслідування, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для їх задоволення.
Так, відповідно до пункту 4 параграфу I Загальних положень наказу Міністерства внутрішніх справ України від 08.11.2021 № 815 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування в Державній прикордонній службі України», підставою для призначення службового розслідування є наявність інформації про невиконання або неналежне виконання військовослужбовцем своїх службових обов`язків.
Пунктом 7 параграфу I зазначеного Порядку визначено, що під час службового розслідування підлягають встановленню, зокрема, наявність або відсутність події правопорушення, обставини його вчинення (час, місце), наслідки, коло осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли виникненню негативних наслідків, наявність причинного зв`язку між діями та наслідками, форма вини та мотиви протиправної поведінки, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення питання про відповідальність.
Крім того, відповідно до пункту 4 параграфу VII вказаного Порядку, у разі встановлення під час службового розслідування ознак кримінального правопорушення, командир (начальник), який призначив таке розслідування, зобов`язаний письмово повідомити про це орган досудового розслідування.
Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, чинне законодавство України ґрунтується на принципі індивідуальної юридичної відповідальності, відповідно до якого притягнення до відповідальності можливе виключно щодо конкретної фізичної особи за вчинене нею правопорушення з урахуванням усіх обставин справи, зокрема часу, місця, способу вчинення діяння, форми вини, мотивів та наслідків.
За таких обставин притягнення до відповідальності осіб, які входили до складу комісії та діяли як колегіальний орган при проведенні службового розслідування, без встановлення індивідуального складу правопорушення у діях кожного з них, є юридично неможливим, що обґрунтовано враховано судом першої інстанції.
Інші позовні вимоги, зокрема щодо зобов`язання відповідача спростувати інформацію, викладену у висновку службового розслідування від 28 квітня 2023 року, нарахувати та виплатити премію у повному обсязі, стягнути майнову шкоду у вигляді упущеної вигоди, відшкодувати моральну шкоду, а також вчинити інші дії, були предметом належної правової оцінки суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для відступу від зазначених висновків, оскільки вони ґрунтуються на повному і всебічному з`ясуванні обставин справи, належній оцінці доказів у їх сукупності та правильному застосуванні норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та фактично спрямовані на переоцінку встановлених обставин, однак не містять належних і допустимих доказів, які б спростовували висновки суду або свідчили про неправильне застосування норм права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко