УХВАЛА

13 травня 2026 року 
м. Київ

справа №400/10790/24
адміністративне провадження № К/990/17108/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Желєзного І.В., Cмоковича М.І.,
перевіривши касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі №400/10790/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, - Головного управління ДФС у Миколаївській області, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління державної казначейської служби України в Миколаївській області та Державної казначейської служби України щодо невиконання, протягом тривалого часу, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року в адміністративній справі №400/10455/21;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної казначейської служби України в Миколаївській області та Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 4600 гривень.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде здійснюватися без виклику сторін.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року задоволено клопотання Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача Головного управління Державної фіскальної служби в Миколаївській області, Державну фіскальну службу України, Державну казначейську службу України.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року задоволено клопотання позивача, залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Державну казначейську службу України, розгляд адміністративної справи №400/10790/24 розпочато спочатку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року, адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання впродовж тривалого часу рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року у справі №400/10455/21.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4600 гривень.
В решті позовних вимог суд відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2422,4 гривень.
16 квітня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Державної казначейської служби України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі №400/10790/24. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Через відсутність складу колегії суддів, який визначений протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги, ухвала постановляється 13 травня 2026 року.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Як вбачається з рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Суд звертає увагу заявника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності або розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Так, оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, заявник зазначає про наявність виняткових обставин, передбачених у підпункті «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, та посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд касаційної інстанції відхиляє такі доводи відповідача з огляду на те, що ним не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розумінні та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічним предметом та подібними обставинами справи.
Отже, оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Щодо посилання відповідача на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, зокрема на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
З огляду на зазначене та враховуючи, що заявник, оскаржуючи судове рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.
При цьому, Суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Верховний Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Так, під судовими рішеннями у подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
При встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так, у справі № 920/715/17, розглянутій в порядку господарського судочинства, предметом позову визначені збитки підприємства, понесені ним у зв`язку з бездіяльністю ГУНП в Сумській області, яке не повернуло вилучений на підставі ухвали Приморського районного суду товар після скасування арешту на цей товар у повному обсязі та своєчасно. У цій справі Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про те, що визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний і державою Україна у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків. При цьому Велика Палата Верховного Суду визначила, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
Проте у цій справі, розглянутій в порядку адміністративного судочинства, відповідач виступає органом, на якого Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» покладено повноваження щодо виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, тобто є суб`єктом владних повноважень.
Предметом оскарження у цій справі є визнання протиправною бездіяльність Головного управління державної казначейської служби України в Миколаївській області та Державної казначейської служби України щодо невиконання, протягом тривалого часу, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року в адміністративній справі №400/10455/21 та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів моральну шкоду.
Отже, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності з урахуванням обставин зазначеної відповідачем справи, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги в частині посилань на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у вищевказаній справі, оскільки вона не може слугувати прикладом (не)правильного застосування норм матеріального права через неподібність правовідносин.
З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання заявника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Щодо пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, то Суд зазначає, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Проте, в порушення зазначених вимог, скаржник не обґрунтував у чому саме полягала помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Суд звертає увагу відповідача, що формальне посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України не може вважатись належним виконанням вимог такого пункту щодо його обґрунтування.
При цьому суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень керувались висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21, від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21, від 16 квітня 2020 року у справі №818/1814/17, від 03 лютого 2021 року у справі №812/413/18, від 25 червня 2000 року у справі №823/868/18.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Отже, доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності правових підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, 
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі №400/10790/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, - Головного управління ДФС у Миколаївській області, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

І.В. Желєзний

М.І. Смокович