ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/5354/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправними дій щодо відмови у нарахуванні та виплаті доплати як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі 2595,00 грн, визначеному статтею 29 Закону України від 03 грудня 2025 року №4695-IX “Про Державний бюджет України на 2026 рік” (далі – Закон №4695-IX); зобов`язання здійснити з 01 січня 2026 року нарахування та виплату доплати як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 29 Закону №4695-IX (2595,00 грн).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, а тому як непрацюючий пенсіонер з 01 січня 2026 року має право відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 на щомісячне отримання підвищення до пенсії, установлене статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон №796-ХІІ), у розмірі, визначеному статтею 29 Закону №4695-ІХ у 2026 році (2595,00 грн). Натомість таку щомісячну доплату відповідач не здійснює, мотивуючи відсутністю відомостей про проживання позивача з 01 березня 1987 року по 05 серпня 1997 року в зоні гарантованого добровільного відселення.
Позивач зазначила, що за приписами статті 29 Закону №4695-IX виплата доплати непрацюючим пенсіонерам припиняється після залишення особою місця постійного проживання та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення. Позивач зауважила, що вона не залишала межі зони гарантованого добровільного відселення: з 01 березня 1980 року по 30 червня 2023 року працювала у Маневицькій центральній районній лікарні, при цьому довідкою Маневицького виробничого управління житлово-комунального господарства від 17 грудня 2010 року №5852 підтверджується, що з 1987 року по 2010 рік вона була зареєстрована у селищі Маневичі Волинської області. Відповідач мав перевірити відомості не тільки Єдиного державного демографічного реєстру, а й інших державних реєстрів та джерел.
З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
У відзиві на позовну заяву ГУ ПФУ у Волинській області просило відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.30-32). З цього приводу відповідач зазначив, що в Єдиному державному демографічному реєстрі відсутні відомості про проживання ОСОБА_1 з 01 березня 1987 року по 05 серпня 1997 року в зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, тому нема правових підстав для встановлення позивачу доплати до пенсії за проживання у вказаних зонах, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ з урахуванням статті 29 Закону №4695-IX.
Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.
Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи сторін, суд встановив такі обставини.
Позивач ОСОБА_1 має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), є одержувачем пенсії за віком, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.17), пенсійним посвідченням НОМЕР_2 , виданим 28 лютого 2011 року (а.с.18).
Не є спірною та обставина, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та вона є непрацюючим пенсіонером.
Відповідно до витягу з Реєстру Прилісненської сільської та Маневицької селищної територіальних громад ОСОБА_1 з 01 січня 1980 року по 01 березня 1987 року зареєстрована в селі Карасин Маневицького району Волинської області; з 05 серпня 1997 року і донині - в селищі Маневичі Маневицького (тепер Камінь-Каширського) району Волинської області (а.с.19).
Довідкою Маневицького виробничого управління житлово-комунального господарства від 17 грудня 2010 року №5852, виданою на підставі будинкової книги, підтверджено, що позивач з 1987 року по даний час (тобто на дату видачі довідки) була зареєстрована у селищі Маневичі Волинської області (а.с.20).
Село Карасин та селище Маневичі Маневицького (Камінь-Каширського) району Волинської області відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106, віднесені до зони гарантованого добровільного відселення.
ГУ ПФУ у Волинській області листом від 24 березня 2026 року №6361-4484/К-02/8-0300/26 повідомило позивача, що в Єдиному державному демографічному реєстрі відсутня інформація про реєстрацію ОСОБА_1 у зоні безумовного (обов`язкового) відселення чи в зоні гарантованого добровільного відселення у період з 01 березня 1987 року по 05 серпня 1997 року; питання встановлення доплати за проживання у згаданих зонах буде розглянуто після надходження актуальних (оновлених) даних реєстру (а.с.3-4).
Цей спір стосується права позивача на отримання підвищення (доплати) до пенсії як непрацюючому пенсіонеру за проживання у зоні радіоактивного забруднення.
При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, визначені Законом №796-ХІІ.
Відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній до 01 січня 2015 року) громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті.
Підпунктом 7 пункту 4 розділу І Закону України від 28 грудня 2014 року №76-VIII “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” (далі - Закон №76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, виключено статті 31, 37, 39 та 45 Закону №796-ХІІ.
01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 04 лютого 2016 року №987-VIII “Про внесення зміни до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі - Закон №987-VIII), яким до Закону №796-ХІІ включено статтю 39 такого змісту: “Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України”.
Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення; одночасно установлено порядок виконання цього Рішення щодо застосування статей 53 і 60 Закону №796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом №76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону №796-ХІІ вказане Рішення не містить.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 виснувала, що з 17 липня 2018 року відновила дію редакція статті 39 Закону №796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року (тобто в редакції від 09 липня 2007 року), в частині, яка не змінена Законом №987-VIII. Тобто відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 та статті 39 Закону №796-ХІІ непрацюючі пенсіонери, які проживають на території радіоактивного забруднення, зокрема, у зоні гарантованого добровільного відселення, мають право на підвищення до пенсії у розмірі дві мінімальні заробітні плати.
Статтею 45 Закону України від 19 листопада 2024 року №4059-IX “Про Державний бюджет України на 2025 рік” (далі – Закон №4059-IX) установлено, що у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.
Особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) самостійно або у встановленому законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, а також особам, які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється.
Виплата доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення непрацюючим пенсіонерам припиняється після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею.
Таке ж правове регулювання визначено статтею 29 Закону №4695-ІХ: у 2026 році доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2595 гривня (абзац перший).
Абзаци другий-четвертий статті 29 Закону №4695-ІХ не містять відмінних положень від тих, що установлені в абзацах другому-четвертому статті 45 Закону №4059-ІХ.
При прийнятті рішення суд враховує, що згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2026 року №48 “Деякі питання здійснення у 2026 році доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення” (далі – Постанова №48) у 2026 році факт проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 р. чи у період з 26 квітня 1986 р. до 1 січня 1993 р. для встановлення, продовження чи припинення виплати доплати, передбаченої статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2026 рік”, у разі відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби та в інших державних реєстрах встановлюється органами Пенсійного фонду України за сукупності таких обставин:
особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;
у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про декларування/реєстрацію місця проживання такою особою у період після 1 січня 1993 р. за межами зони безумовного (обов`язкового) відселення або зони гарантованого добровільного відселення. Зміна зареєстрованого місця проживання особи в межах населених пунктів, розташованих на території зони безумовного (обов`язкового) відселення або зони гарантованого добровільного відселення (незалежно від тривалості між періодами реєстрації місця проживання), не вважається зміною місця проживання для цілей застосування статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2026 рік” щодо права на отримання доплати до пенсії.
Виплата доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення припиняється після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та/або у разі працевлаштування (зайнятості) особи.
Відповідно до пункту 2 Постанови №48 у разі коли у 2026 році Пенсійним фондом України отримано відомості з Єдиного державного демографічного реєстру, відомчої інформаційної системи Державної міграційної служби чи інших державних реєстрів про місце проживання особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 р. чи у період з 26 квітня 1986 р. до 1 січня 1993 р., органи Пенсійного фонду України встановлюють доплату, передбачену статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2026 рік”, з 1 січня 2026 року.
Отже, у зв`язку із набранням чинності з 01 січня 2025 року Законом №4059-ІХ та з 01 січня 2026 року Законом №4695-ІХ змінилося правове регулювання правовідносин щодо здійснення у 2025-2026 роках на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення. Статтею 45 Закону №4059-ІХ та статтею 29 Закону №4695-ІХ визначено розмір та підстави виплати у 2025 та 2026 роках на період дії воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення.
З листа ГУ ПФУ у Волинській області від 24 березня 2026 року №6361-4484/К-02/8-0300/26 видно, що позивачу з 01 січня 2026 року не була встановлена доплата в сумі 2595,00 грн відповідно до статті 29 Закону №4695-ІХ, оскільки в Єдиному державному демографічному реєстрі щодо проживання ОСОБА_1 відсутня інформація про реєстрацію у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення у період з 01 березня 1987 року по 05 серпня 1997 року (а.с.3-4).
Відповідачем у спірному випадку не підтверджено, що позивач, яка має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи, мала місце постійного проживання та реєстрації за межами території гарантованого добровільного відселення у якийсь період після аварії на Чорнобильській АЕС.
Витягом з Реєстру Прилісненської сільської та Маневицької селищної територіальних громад підтверджено реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 з 01 січня 1980 року по 01 березня 1987 року в селі Карасин Маневицького району Волинської області (а.с.19), а довідкою Маневицького виробничого управління житлово-комунального господарства від 17 грудня 2010 року №5852 (видана на підставі будинкової книги) засвідчено, що позивач з 1987 року по дату видачі довідки була зареєстрована у селищі Маневичі Волинської області (а.с.20).
Факт проживання та/або роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) та станом на 01 січня 1993 року слугувало підставою для видачі їй посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи.
Відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 у селищі Маневичі є в Реєстрі територіальної громади з 15 серпня 1997 року.
Наявна в матеріалах справи довідка Комунального некомерційного підприємства “Маневицька багатопрофільна лікарня” Маневицької селищної ради від 16 лютого 2026 року №435/06-35/2-26, яка містить інформацію про те, що ОСОБА_1 працювала в Маневицькій центральній районній лікарні на посаді санітарки-прибиральниці з 01 березня 1980 року (наказ від 28 лютого 1980 року №38), на посаді ліфтера - з 08 вересня 1981 року (наказ від 01 вересня 1981 року №118) по 30 червня 2023 року (наказ від 21 червня 2023 року №175-ос), не дає підстав для сумніву в тому, що вона увесь час, у тому числі з березня 1987 року (правове значення має період з 26 квітня 1986 року) по серпень 1997 року проживала у вказаному населеному пункті, який віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Очевидно, що ці відомості є в матеріалах пенсійної справи і були відомі відповідачу.
Отже, досліджені докази в сукупності вказують на те, що позивач місця проживання за межі зони гарантованого добровільного відселення не змінювала. Доказів протилежного, тобто про реєстрацію місця проживання позивача за межею зони гарантованого добровільного відселення, відповідач не надав (з Єдиного державного демографічного реєстру чи інших державних реєстрів). Тому відповідач формально підійшов до вирішення питання виплати ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру доплати за проживання у 2026 році. 
Суд вважає, що саме пенсійний орган, припиняючи виплату спірного підвищення до пенсії, зобов`язаний встановити підстави для припинення/відмови у встановленні такої доплати, тобто, відсутність в особи права на її отримання. 
За встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання доплати відповідно до статті 29 Закону №4695-IX з огляду на наявність у неї статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи та непрацюючого пенсіонера, факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (в Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості саме про зміну місця проживання за межі зони гарантованого добровільного відселення, зокрема, після 01 січня 1993 року). З цих підстав позовні вимоги належить задовольнити у спосіб визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Волинській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 29 Закону №4695-IX, та зобов`язання відповідача здійснити з 01 січня 2026 року нарахування та виплату позивачу доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, у визначеному статтею 29 Закону №4695-IX розмірі - 2595,00 грн.
Як передбачено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач сплатила судовий збір у сумі 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією від 24 квітня 2026 року №1572016187, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.3а, 25).
У зв`язку із задоволенням позову на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 1331,20 грн.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України від 03 грудня 2025 року №4695-IX “Про Державний бюджет України на 2026 рік”.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 01 січня 2026 року нарахування та виплату доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення, у визначеному статтею 29 Закону України від 03 грудня 2025 року №4695-IX “Про Державний бюджет України на 2026 рік” розмірі - 2595,00 грн.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна грн 20 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк