КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 752/20393/24
номер провадження 22-ц/824/5767/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник позивача Олекса Л.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року /суддя Слободянюк А.В./
та на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року /суддя Слободянюк А.В./
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Денисевич Світлани Анатоліївни про зменшення обов`язкової частки у спадщині, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі КМНО) Денисевич С.А. про зменшення обов`язкової частки у спадщині, в якому просить зменшити обов`язкову частку у спадщині до нуля відсотків відповідачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті матері - ОСОБА_4 .
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Зменшено ОСОБА_1 розмір обов`язкової частки у спадщині після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 1/8. У задоволенні позовних вимог до відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Денисевич Світлани Анатоліївни - відмовлено. /т. 2 а.с. 237-246/
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року заяву ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Олексою Людмилою Анатоліївною, про ухвалення додаткового рішення, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп. /т. 3 а.с. 25-29/
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційними скаргами, в яких просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апелянт вважає рішення та додаткове рішення суду першої інстанції незаконними та необґрунтованими через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права (п. 1-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
У частині матеріального права апелянт вказує, що суд першої інстанції, застосовуючи ст. 1241 ЦК України, фактично застосував положення ч. 5 ст. 1224 ЦК України без встановлення передбачених нею умов: умисного ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності такої можливості; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреби спадкодавця в допомозі саме від цього спадкоємця. Апелянт посилається на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 та постанови Верховного Суду від 11.02.2019 (справа № 756/11676/16-ц), від 25.03.2019 (справа № 766/810/17), від 04.07.2018 (справа № 404/2163/16-ц), від 21.03.2018 (справа № 337/6000/15-ц), від 01.04.2019 (справа № 752/12158/14-ц), які чітко визначають, що безпорадний стан - це неможливість самостійно забезпечити умови свого життя через похилий вік, тяжку хворобу чи каліцтво, а ухилення має бути умисним і винним.
Апелянт наголошує, що суд безпідставно дійшов висновку про обізнаність відповідача-1 про онкологічне захворювання матері лише на підставі того, що він був стороною у справі № 752/21827/23, хоча доказів фактичного отримання апелянтом апеляційної скарги з інформацією про хворобу до смерті матері не надано. Крім того, жоден свідок не підтвердив обізнаність апелянта про безпорадний стан спадкодавця.
Щодо додаткового рішення апелянт вказує на грубе порушення норм процесуального права: суд прийняв до розгляду докази (договір від 12.06.2024 та акт від 27.10.2025), подані з пропуском строків, встановлених ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177, ч. 8 ст. 141 ЦПК України, без клопотання про поновлення строку та без наведення поважних причин (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Апелянт також вказує на недостовірність акта виконаних робіт, завищення тривалості судових засідань, включення неіснуючих засідань, включення витрат, що не підлягають відшкодуванню - юридична консультація та аналіз документації, ст. 137 ЦПК України), недотримання принципу співмірності витрат (ч. 4 ст. 137 ЦПК України) та арифметичні помилки в розрахунку. Апелянт посилається на постанову Об`єднаної палати КЦС ВС від 22.04.2024 (справа № 346/2744/21) та практику Великої Палати ВС щодо недопустимості використання доказів, поданих з порушенням строків.
Апелянт також вказує на порушення судом вимог ст. 263, ч. 4 ст. 265 ЦПК України щодо вмотивованості рішення, оскільки суд не надав мотивованої оцінки аргументам відповідача-1, а також на порушення презумпції невинуватості (ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини) при оцінці звернень спадкодавця до поліції.
Представник позивача ОСОБА_3 - Олекса Л.А. у відзиві на апеляційні скарги просить залишити рішення та додаткове рішення без змін, вважаючи їх законними та обґрунтованими. Позивач зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував ст. 1241 ЦК України, яка прямо передбачає право суду зменшити розмір обов`язкової частки з урахуванням відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Суд не застосовував ст. 1224 ЦК України (про усунення від спадкування), а позивач і не просив про таке усунення, тому доводи апелянта щодо неправильного застосування цієї норми є помилковими та спрямованими на введення суду в оману. Посилається на постанову КЦС ВС від 18 січня 2023 року у справі № 757/40264/15-ц та від 14.02.2024 у справі № 756/13408/20, згідно з якими при вирішенні питання про зменшення обов`язкової частки суд повинен оцінити характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, тривалу відсутність спілкування, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо. Позивач зазначає, що суд обґрунтовано врахував безпорадний стан спадкодавця (похилий вік, онкологічне захворювання, мінімальна пенсія, звернення до поліції та суду), підтверджений медичними документами, показаннями свідків та матеріалами справи. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач вказує, що вони є доведеними, необхідними та співмірними (ст. 137, 141 ЦПК України). Суд першої інстанції правильно зменшив їх до 10 000 грн з урахуванням заперечень відповідача-1 та принципу пропорційності, що відповідає практиці Великої Палати ВС (постанова від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Отже, що суд дав належну оцінку доказам відповідно до ст. 89, 263 ЦПК України, а доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів та не містять підстав для скасування рішень.
Представник апелянта в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні, яке апеляційним судом відхилене, оскільки справа знаходиться у провадженні суду з січня 2026 року, позиція щодо рішення суду висловлена в апеляційній скарзі, суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи, з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 21867 від 21 грудня 2023 року (т.2 а.с.145).
На випадок настання смерті, ОСОБА_4 за життя, 22 березня 2023 року було складено заповіт, за реєстрованим номером 733, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Романовським Б.П.
За заповітом ОСОБА_4 заповідала ОСОБА_3 все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, що буде належить ОСОБА_4 на день смерті і на яке вона законом матиме право. Заповіт ОСОБА_4 прочитано вголос і власноручно підписано (т.2 а.с.151).
28 грудня 2023 року ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу КМНО Денисевич С.А. заяву про прийняття спадщини після смерті свої матері ОСОБА_4 (т.2 а.с.140).
Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованого 29 грудня 2023 року, приватним нотаріусом КМНО Денисевич С.А. зареєстровано спадкову справу № 14/2023 щодо спадкодавця ОСОБА_4 (т.2 а.с.149,150).
Також 09 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу КМНО Денисевич С.А. заяву про прийняття спадщини після смерті свої матері ОСОБА_4 (т.2 а.с.143).
Постановою приватного нотаріуса КМНО Денисевич С.А. вих. № 32/02-31 від 09 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на весь буд. АДРЕСА_1 , який належав його матері ОСОБА_4 , у зв`язку з наявністю іншого спадкоємця, сина померлої, який претендує на обов`язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України (т.2 а.с.169,170).
Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо зменшення належної ОСОБА_1 обов`язкової частки у спадщині до нуля, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_4 .
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вірно керувався ч. 1 ст. 1241 ЦК України про те, що розмір обов`язкової частки може бути зменшений судом з урахуванням відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення; ст. 51 Конституції України та ст. 202 СК України про обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про непрацездатних батьків. Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що між спадкодавцем та відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач тривалий час не надавав матері належної допомоги за наявності у неї безпорадного стану в силу похилого віку, онкологічного захворювання, мінімальної пенсії, що підтверджується зверненнями до поліції, матеріалами справи та показаннями свідків, у зв`язку з чим обов`язкову частку вірно зменшено до 1/8. 
Доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції, застосовуючи ст. 1241 ЦК України, фактично застосував положення ч. 5 ст. 1224 ЦК України без встановлення передбачених нею умов, за відсутності доказів, апеляційним судом відхиляються з таких підстав.
Суд першої інстанції правильно застосував ч. 1 ст. 1241 ЦК України, на яку посилався позивач, яка прямо надає суду право зменшити розмір обов`язкової частки з урахуванням відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Суд першої інстанції вірно відмежував цей інститут від усунення від спадкування за ст. 1224 ЦК України, зазначивши, що зменшення до нуля означало б фактичне, повне усунення від спадкування. Посилання апелянта на практику застосування ст. 1224 ЦК України є нерелевантним, оскільки суд не застосовував цю норму.
Суд першої інстанції вірно встановив істотні обставини, що дозволяють зменшення обов`язкової частки, зокрема, тривалі неприязні, конфліктні стосунки між спадкодавцем та апелянтом протягом останніх років життя матері; систематичну відсутність належної матеріальної, фізичної та моральної допомоги; безпорадний стан спадкодавця (похилий вік 78 років, онкологічне захворювання, мінімальна пенсія у розмірі 3 018,72 грн).
Ці обставини підтверджуються інформацією Голосіївського РУ ГУНП № 245232-2024 (5 звернень ОСОБА_4 до поліції у 2022-2023 рр. щодо неповернення документів, відключення води, перешкоджання користуванню будинком); позовною заявою та апеляційною скаргою самої спадкодавці у справі № 752/21827/23; висновком Національного інституту раку від 05.10.2023; показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які узгоджуються між собою та з письмовими доказами.
Такий підхід повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду (постанова КЦС ВС від 18.01.2023 у справі № 757/40264/15-ц, від 14.02.2024 у справі № 756/13408/20).
Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.
Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщини може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
При вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо.
Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця.
Отже, аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема, відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки в зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18, від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19 (провадження № 61-8090св20)
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Переконливих доказів на противагу тим, що були досліджені судом першої інстанції, апелянтом не надано, суд першої інстанції повно дослідив обставини справи.
Щодо витрат на правову допомогу.
Апеляційний суд також вважає доводи апелянта необґрунтованими. Суд першої інстанції правомірно зменшив суму витрат на професійну правничу допомогу до 10 000 грн, що повністю відповідає вимогам ст. 137 ЦПК України щодо критеріїв доведеності, необхідності та співмірності та ст. 141 ЦПК України.
Судом першої інстанції враховано обсяг та складність справи, кількість судових засідань, характер наданих послуг, а також заперечення відповідача. Зменшення витрат здійснено з дотриманням принципу пропорційності, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц) та постановою Об`єднаної палати КЦС ВС від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21. Докази - договір та акт оцінено в сукупності з іншими матеріалами справи відповідно до ст. 89 ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 06.05.2026 р.

Головуючий: Судді: