ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року 
м. Київ 
справа № 761/22509/24
провадження № 61-15976св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рейтарське»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальність «Нест Офіс Ессет Р37»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тути Інни Вікторівни, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року 
у складі судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду 
від 13 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
1. У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейтарське» (далі - ТОВ «Рейтарське»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нест Офіс Ессет Р37» (далі - ТОВ «Нест Офіс Ессет Р37»), про зобов`язання вчинити дії.
2. Позов обґрунтовувала тим, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 04 серпня 1980 року № 1102 «Про взяття на облік і під охорону пам`ятників історії та культури міста Києва» взято на облік і під державну охорону пам`ятник історії та культури будинок за адресою: 
вул. Рейтарська, 37, м. Київ.
3. Після 2000 року будівлям за адресою: вул. Рейтарська, 37, м. Київ, як складовим частинам майнового комплексу, було присвоєно окремі адресні літери. Зокрема, будинку було присвоєно літ. А, А', а флігелю - літ. Б та виготовлено технічний паспорт на Майновий комплекс.
4. У грудні 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Кредо-Класик» (далі - ЗАТ «СК «Кредо-Класик») та ТОВ «Рейтарське» було укладено договір купівлі-продажу приміщення, на підставі якого останнє набуло 
у власність вищезгаданий Майновий комплекс, розташований за адресою: 
вул. Рейтарська, 37, м. Київ.
5. Вказувала, що Головне управління культури, мистецтв та охорони культурної спадщини в листі від 07 грудня 2007 року № 9322 надало письмову згоду на відчуження Майнового комплексу на користь ТОВ «Рейтарське». 
6. Водночас зауважувала, що у пункті 1.9 Договору визначено, що: «Приміщення, що є предметом цього Договору, зокрема, будинок по вул. Рейтарській, 37, літ. А, А', є пам`яткою історії місцевого значення (рішення Київського міськвиконкому 
від 04 серпня 1980 року № 1102)». 
7. На переконання позивачки, сторони договору купівлі-продажу приміщення всупереч рішенню від 04 серпня 1980 року № 1102, яким на облік і під державну охорону як пам`ятку історії було взято весь об`єкт за адресою: м. Київ, 
вул. Рейтарська, 37, без визначення категорії пам`ятки (національного чи місцевого значення), неправомірно зазначили у змісті договору, що статус пам`ятки історії місцевого значення має виключно будинок за адресою: АДРЕСА_1 ' (Будинок Київського повітового земства).
8. Відтак, у 2007 році ТОВ «Рейтарське» набуло право власності на Майновий комплекс, при цьому договір купівлі-продажу та подальше укладення у 2008 році охоронних договорів (№ 1910 та № 1911) окремо щодо Будинку та Флігеля підтверджували обізнаність ТОВ «Рейтарське» щодо охоронного статусу комплекса. 
9. Крім того, земельна ділянка, придбана ТОВ «Рейтарське» у 2010 році, мала цільове призначення для реставрації існуючих будівель. 
10. Проте наказом Міністерства культури Українивід 06 червня 2011 року 
№ 416/0/16-11 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятку історії було занесено лише частину майнового комплексу, а саме будівлю літ. А, тоді як будівлю літ. А' було позбавлено охоронного статусу як пам`ятки історії, що, на переконання позивачки, свідчить про нікчемність вказаного наказу як такого, що прийнятий із перевищенням повноважень. 
11. Незважаючи на охоронний статус Майнового комплекса в цілому, 
ТОВ «Рейтарське» у 2015 році повністю демонтувало Флігель (літ. Б), а у травні 
2023 року розпочало демонтаж частини Будинку земства (літ. А?). 
12. Проведення будівельних робіт, на переконання позивачки, призвели до пошкодження об`єкта культурної спадщини місцевого значення і є протиправними.
13. З урахуванням вищезазначеного, а також заяви про зміну предмета позову, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ТОВ «Рейтарське» відновити будинок А, А', який є частиною майнового комплексу загальною площею 3 690,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2361551780000, відповідно до технічних характеристик (у тому числі площі, поверховості) та до стану, який існував на дату набуття майнового комплексу, загальною площею 3 690,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2361551780000, у власність 
ТОВ «Рейтарське».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
14. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 
2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
15. Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд мотивував своє рішення відсутністю підстав для його задоволення, оскільки позивачка не довела належними та допустимими доказами факт порушення ТОВ «Рейтарське» вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» під час виконання робіт на підставі погодженої проєктної документації та чинного дозволу на початок виконання будівельних робіт.
16. Відтак районний суд зауважив, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що проєктні роботи були ініційовані та здійснені після набрання чинності наказом Міністерства культури України від 06 червня 2011 року № 416/0/16-11, яким будівлю літ. А? не було включено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, що свідчить про наявність у ТОВ «Рейтарське» законних підстав діяти відповідно до чинного правового режиму об`єкта на момент розроблення та реалізації проєктної документації.
17. Щодо посилань позивачки на відсутність у Міністерства культури України права та повноважень на момент видання наказу від 06 червня 2011 року 
№ 416/0/16-11 приймати рішення про невключення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та, як наслідок, про нікчемність вказаного наказу, районний суд дійшов висновку про необґрунтованість таких доводів і про те, що вони не підлягають перевірці у межах вирішення цього спору.
18. Відтак у справі позивачкою не заявлено жодних вимог до Міністерства культури України, зокрема про визнання протиправними його дій чи актів, а також не оскаржено сам наказ № 416/0/16-11, що свідчить про відсутність у суду правових підстав здійснювати оцінку правомірності дій або рішень Міністерства культури України чи правового статусу зазначеного нормативного акта у межах розгляду цього позову.
19. Більше того, на переконання районного суду, такі твердження не мають процесуального значення для вирішення питання про наявність або відсутність порушень з боку саме ТОВ «Рейтарське», які є предметом дослідження під час вирішення спору.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
20. Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суд міста Києва від 23 червня 2025 року залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рейтерське» судові витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 7 000,00 грн.
21. Залишаючи апеляційну скаргу позивачки без задоволення, а рішення районного суду без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновками районного суду щодо того, що позивачкою належними та допустимими доказами не доведено факт порушення ТОВ «Рейтарське» вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» під час виконання робіт.
22. Додатково Київський апеляційний суд за наслідком апеляційного перегляду справи зауважив, що позивачка не надала суду жодних доказів особистого чи майнового зв`язку з об`єктом, обмежуючись лише посиланням на свій статус «носійки української національної пам`яті» та «мешканки громади», що не створює для фізичної особи особистого, процесуального права вимагати відбудови приватної власності іншої особи (ТОВ «Рейтарське»).
23. Водночас, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду справи, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені стороною відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн є нерозумними та неспівмірними обсягу наданих послуг, а відтак, з огляду на встановлену нерозумність розміру заявлених витрат, колегія суддів виснувала про відсутність підстав для присудження стороні відповідача заявлених до відшкодування витрат у повному розмірі, а компенсувати їх частково - у розмірі 70% від заявленої суми (7 000,00 грн), що забезпечить справедливий баланс інтересів сторін та відповідатиме вимогам ЦПК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
24. У грудні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Тути І. В., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у вказаній справі.
25. Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
26. Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 рокувідмовлено в задоволенні клопотання ТОВ «Рейтарське» про поновлення строку на подачу відзиву на касаційну скаргу у вказаній справі.
27. Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
28. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тута І. В.,просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
29. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 910/17792/17, від 23 квітня 2020 року в справі № 813/1790/18, від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18, від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, від 16 грудня 2020 року в справі № 363/3210/19, від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 19 січня 2023 року в справі № 990/92/22, від 05 липня 2023 року в справі № 910/15792/20, від 20 грудня 2023 року в справі № 913/366/21, від 13 лютого 2024 року в справі № 910/2592/19, від 10 жовтня 2024 року в справі № 420/4537/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
30. Також у якості підстави касаційного оскарження зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
31. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність порушеного права позивачки, яке б, своєю чергою, підлягало судовому захисту.
32. Відтак, на переконання адвоката Тути І. В., суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що її довірителька звернулася до суду із позовом з метою захисту свого права на збереження національної, культурної самобутності, права брати участь у культурному житті суспільства, втішатися мистецтвом у поєднанні з охоронюваним законом інтересом до культурної спадщини відповідно до її значення для носіїв української національної пам`яті та мешканців територіальної громади міста Києва. 
33. Додатково зауважує, що та обставина, що право на збереження національної, культурної самобутності, право брати участь у культурному житті суспільства, втішатися мистецтвом належить/може належати групі осіб, у даному випадку - окремим мешканцям територіальної громади міста Києва, не спростовує того, що це право належить/може належати й одній окремо визначеній особі, зокрема, її довірительці. 
34. Адвокат Тута І. В. вказує, що відмінність інтересу позивачки від суспільного інтересу зумовлюється тим, що, по-перше, позивачці не відомий суспільний інтерес з питань, що є предметом розгляду у цій справі, а по-друге, у разі ототожнення суспільного інтересу з діями чи рішеннями органів державної влади та органів місцевого самоврядування такий інтерес фактично є протилежним інтересу позивачці, що підтверджується діями та бездіяльністю уповноважених державою органів щодо збереження пам`ятки історії. Отже, висновок, зокрема, суду апеляційної інстанції про те, що позивачка здійснює захист інтересів суспільства 
в цілому, є помилковим та зробленим без урахування положень статті 300 ЦК України.
35. Додатково представник ОСОБА_1 - адвокат Тута І. В., звертає увагу колегії суддів на те, що суди попередніх інстанцій помилково не надали оцінку нікчемності наказу Міністерства культури України від 06 червня 2011 року 
№ 416/0/16-11.
36. Відтак, на переконання заявниці, останній є не нормативно-правовим актом, як зазначено судами попередніх інстанцій у змісті оскаржуваних судових рішень,
а індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень - Міністерства культури України, оскільки його видано (прийнято) на виконання владних управлінських функцій Міністерства культури України як центрального органу виконавчої влади 
у сфері охорони культурної спадщини станом на 2011 рік.
37. Такий акт є індивідуально-конкретним приписом, що є результатом застосування норм закону, адресований конкретним суб`єктам, зазначеним у його змісті, створює права та обов`язки лише для цих суб`єктів і регулює конкретну ситуацію - вирішення питання про занесення пам`ятки до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
38. Таким чином, на переконання позивачки, оскільки порушення, допущені Міністерством культури України при вирішенні питання про занесення Будинку Київського повітового земства до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, 
є істотними (фундаментальними) та вплинули на зміст Наказу від 06 червня 
2011 року № 416/0/16-11, останній є нікчемним та не створює жодних правових наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав для будь-яких осіб, чого не було враховано судами при вирішенні спору.
39. Більше того, оскільки вищевказаний акт є нікчемним у силу закону з огляду на фундаментальні порушення, допущені під час його прийняття, адвокат Тута І. В. вважає відсутніми підстави для звернення до суду з окремою вимогою щодо оскарження індивідуального адміністративного акта органу державної влади.
40. Також адвокат Тута І. В. звертає увагу колегії суддів на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.
41. Відтак, на переконання останньої, відсутній висновок суду касаційної інстанції щодо того, чи є ефективним способом захисту особистого немайнового права позивача на збереження своєї культурної самобутності, порушеного внаслідок руйнування об`єкта культурної спадщини, заявлення вимоги про оскарження наказу центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини про визнання об`єкта, включеного до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», таким, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, якщо право позивача на збереження своєї культурної самобутності було порушено саме діями власника об`єкта, який зруйнував (пошкодив) його.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
42. 13 березня 2026 року, з пропуском строку на подання відзиву, визначеного ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 року, до суду надійшов відзив 
ТОВ «Рейтарське» на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тути І. В., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року, сформований у системі «Електронний суд», у якому порушено питання про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу.
43. Як уже зауважувала колегія суддів, ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Рейтарське» про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу у вказаній справі.
44. Відтак, оскільки ТОВ «Рейтарське» пропустило строк на подачу відзива, 
а також з огляду на відсутність підстав для його поновлення, колегія суддів доходить висновку, що такий відзив не підлягає врахуванню під час касаційного перегляду справи та підлягає залишенню без розгляду.
Короткий зміст заяви про закриття касаційного провадження 
45. У травні 2026 року до Верховного Суду надійшло клопотання 
ТОВ «Рейтарське» про закриття касаційного провадження у справі з підстав, визначених пунктами 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
46. На переконання ТОВ «Рейтарське», касаційне провадження у справі підлягає закриттю, оскільки Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного 
в касаційній скарзі.
47. Також на обґрунтування клопотання ТОВ «Рейтарське» вказує, що висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
48. Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 04 серпня 1980 року № 1102 «Про взяття на облік і під охорону пам`ятників історії та культури міста Києва» взято на облік і під державну охорону пам`ятники історії та культури згідно з додатками №№ 1, 2 (Т.1, а.с.35).
49. Відповідно до додатку № 1 до рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 04 серпня 1980 року № 1102 «Про взяття на облік і під охорону пам`ятників історії та культури міста Києва», на облік і під державну охорону взято, зокрема, пам`ятник історії та культури - будинок де вчився секретар підпільного райкому Г. Я. Синиця, розташований за адресою: вул. Рейтарська, 37, 
м. Київ (Т.1, а.с.35(зворот)-39(зворот)).
50. Як встановлено судами зі змісту договору купівлі-продажу приміщення 
від 27 грудня 2007 року, укладеного між ЗАТ «СК «Кредо-Класик» та 
ТОВ «Рейтарське», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Круковес Н. В., ТОВ «Рейтарське» стало власником Майнового комплексу, який складається з: 1) будинку літ. А (фасадний будинок пам`ятка архітектури); 2) будинку літ. А?; 3) флігель літ. Б, розташованого за адресою: 
АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.41-45; Т.2, а.с.88-105).
51. Відповідно до рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №943/3012 земельну ділянку площею 0,1430 га, яка перебувала в оренді у 
ТОВ «Рейтарське» згідно договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого 
у книзі державної реєстрації договорів від 27 липня 2009 року № 91-6-00861, продано останньому за 8 532 804,00 грн для реставрації і пристосування до сучасних умов існуючих будівель з подальшою експлуатацією та обслуговуванням на 
АДРЕСА_2 (Т.1, а.с.40).
52. На виконання вказаного рішення, 27 січня 2010 року між Київською міською радою та ТОВ «Рейтарське» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення (Т.2, а.с.108-113). 
53. 25 лютого 2010 року, на підставі рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №943/3012 та договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 27 січня 2010 року ТОВ «Рейтарське» видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 039308 (Т.2, а.с.114-115).
54. Відповідно до бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру вищевказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 8000000000:88:175:0007 (Т.2, а.с.116).
55. Згідно з витягом з Протоколу № 1 від 01 березня 2010 року засідання Вченої ради Науково-дослідного інституту пам`яткоохоронних досліджень, будинок, розташований по вул. Рейтарська, 37 А, в Шевченківському районі м. Києва, відповідає вимогам пункту 11 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760, тому має бути внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятка історії місцевого значення.
56. Водночас, прибудова з боку двору та флігель садиби, які розташовані на 
АДРЕСА_3 , визначено такими, що не відповідають вимогам п. п. 10, 11 Порядку № 1760, у зв`язку із чим такі об`єкти культурної спадщини м. Києва не підлягають внесенню до відповідного Реєстру (Т.1, а.с.146-156).
57. Згідно додатку 4 таблиці 4 (рядок 10) Протоколу від 17 березня 2010 року 
№ 1/10 засідання експертної комісії з розгляду питань занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, до об`єктів культурної спадщини комісія віднесла будинок, розташований по АДРЕСА_1 .
58. Згідно додатку 4 таблиці 6 (рядок 1) Протоколу від 17 березня 2010 року 
№ 1/10 засідання експертної комісії з розгляду питань занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, до об`єктів культурної спадщини комісія не віднесла об`єкти, розташовані на АДРЕСА_3 (Т.1, а.с.124(зворот)-134).
59. Наказом Міністерства культури України від 06 червня 2011 року 
№ 416/0/16-11 будинок Київського повітового земства на вул. Рейтарській, 37 А, 
в м. Києві занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятку історії місцевого значення (охоронний номер 644-Кв).
60. Пунктом 2 вищезгаданого Наказу, об`єкти нерухомості, розташовані на 
АДРЕСА_3 , визнано такими, що не підлягають занесенню до відповідного Реєстру (Т.1, а.с.135).
61. Наказ є дійсним, у встановленому законом порядку протиправним не визнаний та не скасований.
62. У 2011 році Товариство з обмеженою відповідальністю «Архітектурна майстерня Пашенько» розробило на замовлення ТОВ «Рейтарське» проект «Реставрація головного фасаду з пристосуванням існуючої будівлі до сучасних умов, із знесенням дворових будівель та будівництвом нового об`єму у дворовому просторі будинку по АДРЕСА_2 », який отримав позитивний експертний висновок та був погоджений Міністерством культури України і Головним управлінням охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Т.2, а.с.26; Т.3, а.с.1).
63. 11 грудня 2012 року Інспенкцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано ТОВ «Рейтарське» дозвіл на виконання будівельних робіт № КВ11412243239 (Т.1, а.с.160).
64. Зі змісту рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі № 320/37554/23 судами встановлено, що згідно з проектом «Реставрація головного фасаду з пристосуванням існуючої будівлі до сучасних умов, із знесенням дворових будівель та будівництвом нового об`єму у дворовому просторі будинку по АДРЕСА_2 », у 
2015 році ТОВ «Рейтарське» демонтовано дворовий флігель за адресою: 
АДРЕСА_2 (Т.3, а.с.146-150).
65. 16 січня 2023 року Міністерством культури та інформаційної політики України видано ТОВ «Рейтарське» дозвіл на проведення земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць № 1/23.3 (Т.1, а.с.166).
66. 23 січня 2023 року Департаментом охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано дозвіл № 066-154 на виконання робіт згідно з проектом «Реставрація головного фасаду з пристосуванням існуючої будівлі до сучасних умов, із знесенням дворових будівель та будівництвом нового об`єму у дворовому просторі будинку по АДРЕСА_2 » 
(в частині реставрації пам`ятки місцевого значення (фасадного будинку на 
АДРЕСА_1 ) (Т.1, а.с.167).
67. З травня 2023 року ТОВ «Рейтарське» розпочало роботи з демонтажу другого дворового флігеля на АДРЕСА_1 ?, що підтверджується рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі 
№ 320/37554/23 (Т.3, а.с.146-150).
68. Зі змісту рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі № 320/37554/23 судами також встановлено, що 28 вересня 
2023 року на офіційному веб-сайті Міністерства культури та інформаційної політики України опубліковано наказ від 28 вересня 2023 року № 530 «Про внесення змін до відомостей Державного реєстру нерухомих пам`яток України», яким відповідно до статей 5 та 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини», враховуючи рішення Експертної комісії з питань обліку об`єктів культурно спадщини МКІП (протокол від 26 вересня 2023 року № 13), розділу V Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України 
від 11 березня 2013 року № 158 (у редакції наказу Міністерства культури України 
від 27 червня 2019 року № 501), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 
01 квітня 2013 року за № 528/23060, на підставі подання Громадської організації «Музей сучасного мистецтва» від 22 вересня 2023 року, внесено до відомостей Державного реєстру нерухомих пам`яток України, внесених наказом Міністерства культури України від 06 червня 2011 року № 416/0/16-11 «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», такі зміни: 1) у пункті 1 слова і цифри «по вул. Рейтарській, 37 А» замінити словами, цифрами і знаком «по вул. Рейтарській, 37 А, А'»; 2) у пункті 2 букву і знак «А'» виключити.
69. Відтак, в результаті видання такого наказу фактично відбулось занесення флігеля, розташованого за адресою: вул. Рейтарська, 37 А', м. Київ, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (Т.3, а.с.146-150).
70. ТОВ «Рейтарське» зверталося до суду із позовом до Міністерства культури та інформаційної політики України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Департаменту охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради, про визнання протиправним та скасування наказу 
від 28 вересня 2023 року № 530, зобов`язання вчинити певні дії. 
71. За наслідками вирішення вищевказаного спору рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі № 320/37554/23 
у задоволенні позову ТОВ «Рейтарське» до відмовлено.
72. Не погоджуючись із вищевказаним судовим рішенням ТОВ «Рейтарське» оскаржило його в апеляційному порядку.
73. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 
2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Рейтарське» задоволено. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року скасовано. 
Адміністративний позов ТОВ «Рейтарське» задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства культури та інформаційної політики України «Про внесення змін до відомостей Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 28 вересня 2023 року № 530. 
Зобов`язано Міністерство культури та інформаційної політики України внести зміни до відомостей Державного реєстру нерухомих пам`яток шляхом вилучення інформації про адресу місцезнаходження пам`ятки Будинку Київського повітового земства Рейтарська, 37, літ. А'.
74. Скасовуючи рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про задоволення адміністративного позову ТОВ «Рейтарське», апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що внесення змін до відомостей Державного реєстру нерухомих пам`яток можливе лише у випадку, коли зміни стосуються об`єкта, який уже має правовий статус пам`ятки. Відповідно до встановлених судами обставин, будівлі по вул. Рейтарська, 37 А' та 37 Б були виключені з реєстру наказом Міністерства культури України № 416/0/16-11 від 06 червня 2011 року, отже, на момент прийняття наказу № 530 від 28 вересня 2023 року вони не мали статусу пам`ятки. 
75. Таким чином, на переконання апеляційного суду, внесення цих об`єктів до Державного реєстру нерухомих пам`яток шляхом зміни вже існуючого запису суперечить законодавчо визначеному порядку та є способом уникнення передбаченої законом процедури занесення об`єкта до такого реєстру (Т.3, а.с.151-160).
76. Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року касаційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України залишено без задоволення.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 
у справі № 320/37554/23 залишено без змін (адміністративне провадження 
№ К/990/21270/24).
77. Залишаючи касаційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, Верховний Суд погодився із висновками останнього щодо того, що внесення змін до відомостей Державного реєстру нерухомих пам`яток можливе лише 
у випадку, коли зміни стосуються об`єкта, який уже має правовий статус пам`ятки. 
78. Відтак, на переконання колегії суддів, оскільки будівлі за адресою: 
вул. Рейтарська, 37 А' та 37 Б, м. Київ були виключені з реєстру наказом Міністерства культури України №416/0/16-11 від 06 червня 2011 року, отже, на момент прийняття наказу №530 від 28 вересня 2023 року останні не мали статусу пам`ятки. 
79. Таким чином, Верховний Суд погодився із висновками Шостого апеляційного адміністративного суду щодо того, що внесення вищевказаних об`єктів до Державного реєстру нерухомих пам`яток шляхом зміни вже існуючого запису суперечить законодавчо визначеному порядку та є способом уникнення передбаченої законом процедури занесення об`єкта до такого реєстра.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
80. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
81. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
82. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
83. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
84. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
85. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
86. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
87. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
88. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі 
№ 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі 
№ 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
89. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 
2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
90. Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, 
а також держава.
91. Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес.
92. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
93. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, право визначати коло відповідачів має позивач.
94. Водночас відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі 
№ 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі 
№ 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
95. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду 
від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження 
№ 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
96. Відтак судовий захист прав позивача можливий за умови наявності порушення прав, свобод чи інтересів останнього зі сторони відповідача.
97. Статтею 66 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
98. Законом, який регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, 
є Закон України «Про охорону культурної спадщини».
99. Змістом статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти, незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.
100. Статтею 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» за видами об`єкти культурної спадщини поділяються, зокрема, на: історичні - будинки, споруди, їх комплекси (ансамблі), окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих та померлих (загиблих) військовослужбовців (у тому числі іноземців), які загинули у війнах, внаслідок депортації та політичних репресій на території України, місця бойових дій, місця загибелі бойових кораблів, морських та річкових суден, у тому числі із залишками бойової техніки, озброєння, амуніції тощо, визначні місця, пов`язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів; об`єкти архітектури - окремі будівлі, архітектурні споруди, що повністю або частково збереглися в автентичному стані 
і характеризуються відзнаками певної культури, епохи, певних стилів, традицій, будівельних технологій або є творами відомих авторів.
101. Водночас, згідно зі статтею 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти культурної спадщини поділяються за типами, зокрема на: споруди (витвори) - це твори архітектури та інженерного мистецтва, твори монументальної скульптури та монументального малярства, археологічні об`єкти, печери з наявними свідченнями життєдіяльності людини, будівлі або приміщення 
в них, що зберегли автентичні свідчення про визначні історичні події, життя та діяльність відомих осіб (частини перша); та видами, зокрема на об`єкти архітектури - окремі будівлі, архітектурні споруди, що повністю або частково збереглися 
в автентичному стані і характеризуються відзнаками певної культури, епохи, певних стилів, традицій, будівельних технологій або є творами відомих авторів (частина друга).
102. Частиною першої статті 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що об`єкти культурної спадщини, незалежно від форм власності, відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.
103. Згідно із пунктами «а», «б» частини 1 статті 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки:
а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, протягом одного року 
з дня одержання подання;
б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.
104. Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини, до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки, вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини 
і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).
105. Переліки об`єктів культурної спадщини, своєю чергою, затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
106. Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
107. За змістом пункту 3 розділу Х Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону 
і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
108. Порядок визначення категорій об`єктів культурної спадщини (далі - Порядок), затверджений постановою Кабінету Міністрів України 27 грудня 2001 року № 1760, визначає процедуру визначення об`єктів культурної спадщини.
109. Згідно з пунктом 1 Порядку об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів національного значення або за рішенням відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини - щодо об`єктів місцевого значення.
110. Пунктом 2 Порядку визначено, що на кожний об`єкт культурної спадщини, що пропонується відповідним органом охорони культурної спадщини для занесення до Реєстру, складається облікова документація, яка підлягає постійному зберіганню в цьому органі. Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру без облікової документації не допускається.
111. Облікова документація на об`єкт культурної спадщини включає облікову картку, його паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану, довідку про майнову цінність об`єкта (пункт 3 Порядку).
112. Згідно з пунктом 5 Порядку облікова картка об`єкта культурної спадщини повинна містити його найменування, відомості про розташування, дату утворення, первісне призначення, характер сучасного використання, ступінь схоронності, тип і вид об`єкта, наявність науково-проектної документації, а також стислий опис, фото загального вигляду, план, охоронний номер об`єкта, дату і номер рішення, відповідно до якого об`єкт взято на облік.
113. Паспорт об`єкта культурної спадщини повинен містити: історичні дані про об`єкт, відомості про його сучасний стан, функціональне використання, роль 
у навколишньому середовищі, територію, а також про ландшафт, твори мистецтва, результати попередньої оцінки антропологічної, археологічної, естетичної, етнографічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності, про основні археологічні, іконографічні, архівні та бібліографічні матеріали, наявність науково-проектної документації, місце її зберігання та зони охорони. У паспорті зазначаються тип і вид об`єкта культурної спадщини, пропонована чи затверджена категорія пам`ятки, охоронний номер з посиланням на рішення, відповідно до якого пам`ятку взято на державний облік. До паспорта додаються матеріали фотофіксації, генеральний план з позначенням зон охорони, поповерхові плани, розрізи, креслення фасадів (у разі потреби) (пункт 6 Порядку).
114. Пунктом 7 Порядку визначено, що якщо об`єкт культурної спадщини 
є комплексом (ансамблем) або визначним місцем, облікова документація на об`єкт включає облікову картку і паспорт на комплекс (ансамбль) або визначне місце 
в цілому, облікову картку і паспорт на кожний окремий об`єкт культурної спадщини, що входить до складу комплексу (ансамблю) або визначного місця, генеральний план з позначенням меж комплексу (ансамблю) або визначного місця і кожного окремого об`єкта культурної спадщини, а також зон охорони, матеріали фотофіксації як окремих об`єктів культурної спадщини, так і загального вигляду всього комплексу (ансамблю) або визначного місця.
115. Якщо об`єкт культурної спадщини має зовні чи в інтер`єрі твори мистецтва (розписи, мозаїка, ліплення, кераміка тощо), додатково складаються облікові картки і паспорти на внутрішнє чи зовнішнє оздоблення. Ці облікові картки 
і паспорти зберігаються разом з обліковими картками і паспортами об`єкта (пункт 8 Порядку).
116. Відповідно до пункту 9 Порядку облікова картка і паспорт об`єкта складаються у чотирьох примірниках, один з яких передається до відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, другий зберігається в органі охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної чи Київської, Севастопольської міської держадміністрації, третій - в іншому уповноваженому органі охорони культурної спадщини, четвертий - в органі місцевого самоврядування. У разі отримання додаткових даних про об`єкт до облікової картки і паспорта вносяться зміни (доповнення).
117. Згідно з пунктом 11 Порядку об`єкти культурної спадщини місцевого значення повинні відповідати критерію автентичності, а також принаймні одному з таких критеріїв: вплинули на розвиток культури, архітектури, містобудування, мистецтва певного населеного пункту чи регіону; пов`язані з історичними подіями, віруваннями, життям і діяльністю видатних людей певного населеного пункту чи регіону; є творами відомих архітекторів або інших митців; є культурною спадщиною національної меншини чи регіональної етнічної групи.
118. Відповідність кожного об`єкта культурної спадщини критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 цього Порядку, оцінюється науковими (вченими) радами установ та організацій, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини. За результатами оцінки оформляється протокол, де зазначається, яким саме критеріям відповідає кожен об`єкт культурної спадщини. Протокол надсилається центральному органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини (пункт 12 Порядку).
119. Пунктом 13 Порядку визначено, що після отримання протоколу, зазначеного у пункті 12, центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини у п`ятиденний термін передає його разом з обліковою документацією на розгляд утвореної у цьому органі експертної комісії. Склад експертної комісії затверджує керівник центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. До складу ради входить не менш як три фахівці з науковим ступенем кандидата чи доктора наук з відповідної спеціальності. Експертна комісія готує у п`ятиденний термін висновок щодо об`єкта культурної спадщини. Висновок підлягає затвердженню науково-методичною радою центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Зазначений висновок 
є підставою для занесення пам`ятки до Реєстру.
120. Усім пам`яткам у разі занесення до Реєстру присвоюються охоронні номери, що не можуть дублюватися (пункт 14 Порядку).
121. У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з витягом з Протоколу № 1 від 01 березня 2010 року засідання Вченої ради Науково-дослідного інституту пам`яткоохоронних досліджень будинок, розташований на вул. Рейтарській, 37 А у Шевченківському районі м. Києва, відповідає вимогам пункту 11 Порядку від 27 грудня 2001 року № 1760, тому має бути внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятка історії місцевого значення.
122. Водночас прибудову з боку двору та флігель садиби, які розташовані 
на АДРЕСА_3 , визначено такими, що не відповідають вимогам пунктам 10, 11 Порядку № 1760, у зв`язку із чим такі об`єкти культурної спадщини не підлягають внесенню до відповідного Реєстру.
123. Згідно з додатком 4 таблиці 4 (рядок 10) Протоколу від 17 березня 2010 року № 1/10 засідання експертної комісії з розгляду питань занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, до об`єктів культурної спадщини комісія віднесла будинок, розташований на АДРЕСА_1 .
124. Відповідно до додатку 4 таблиці 6 (рядок 1) Протоколу від 17 березня 
2010 року № 1/10 засідання експертної комісії з розгляду питань занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, до об`єктів культурної спадщини комісія не віднесла об`єкти, розташовані на 
АДРЕСА_3 .
125. Наказом від 06 червня 2011 року №416/0/16-11 Будинок Київського повітового земства на вул. Рейтарській, 37 А у м. Києві занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятку історії місцевого значення (охоронний номер 644-Кв). Пунктом 2 вказаного наказу об`єкти нерухомості, розташовані на АДРЕСА_3 , визнано такими, що не підлягають занесенню до відповідного Реєстру.
126. Вищевказаний наказ є дійсним та у встановленому законом порядку не визнаний протиправним та не скасований.
127. У 2011 року на замовлення ТОВ «Рейтарське» було розроблено проект «Реставрація головного фасаду з пристосуванням існуючої будівлі до сучасних умов, із знесенням дворових будівель та будівництвом нового об`єму у дворовому просторі будинку по АДРЕСА_2 », який отримав позитивний експертний висновок та був погоджений Міністерством культури України і Головним управлінням охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
128. Надалі уповноваженими органами надано ТОВ «Рейтарське» дозволи на будівельні роботи та проведення земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, які є чинними та у встановленому законом порядку не оскаржувалися.
129. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
130. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга 
статті 77 ЦПК України).
131. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
132. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
133. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
134. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
135. Відтак, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідивши наявні 
у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки стороною позивача належними та допустимими доказами не було доведено факт порушення 
ТОВ «Рейтарське» вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» під час виконання робіт на підставі погодженої проектної документації та чинного дозволу на початок виконання будівельних робіт.
136. Посилання у касаційній скарзі на незаконність наказів Міністерства культури України щодо невнесення об`єктів нерухомості, розташованих за адресами: вул. Рейтарська, 37 А? та 37 Б у м. Києві, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України колегія суддів відхиляє, оскільки стороною позивача перед судом не було порушено ані позовних вимог щодо оскарження таких рішень, ані клопотань про залучення відповідних органів, які забезпечували занесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як відповідачів.
137. При цьому, як вже зауважувалось колегією суддів, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша 
статті 13 ЦПК України).
138. Водночас доводи заявника касаційної скарги щодо нікчемності Наказу 
від 06 червня 2011 року № 416/0/16-11 висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки правова оцінка дій органу охорони культурної спадщини щодо класифікації об`єктів нерухомості на момент прийняття відповідного Наказу від 06 червня 2011 року № 416/0/16-11 не може надаватися у межах справи, у якій подано позов, про що обґрунтовано зауважено районним судом.
139. Відтак, у справі, яка є предметом касаційного перегляду, жодних вимог до Міністерства культури України, зокрема про визнання протиправними його дій чи актів порушено перед судом не було, як і не було оскаржено безпосередньо Наказ від 06 червня 2011 року № 416/0/16-11, що свідчить про відсутність правових підстав для здійснення оцінки правомірності дій або рішень Міністерства культури України, як і здійснення оцінки правового статусу нормативного акта, який позивачка вважає нікчемним в межах розгляду цього позову. 
140. Вищезазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи касаційної скарги щодо наявності у судів попередніх інстанцій підстав для перевірки законності вказаного наказу не заслуговують на увагу з огляду на імперативні вимоги процесуального законодавства.
141. Аналогічних за своїм змістом висновків за тотожних правовідносин дійшов Верховний Суд у змісті постанови від 01 квітня 2026 року у справі № 761/4132/24 (провадження № 61-7072св25), які підлягають врахуванню Верховним Судом в силу приписів частини третьої статті 400 ЦПК України.
142. Також колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду щодо відсутності порушеного права позивачки з огляду на таке.
143. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої 
статті 16 ЦК України).
144. Змістом статті 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.
145. У частинах першій, другій статті 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що застосування фінансових санкцій, адміністративних стягнень або кримінального покарання не звільняє винного від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану власникові пам`ятки або уповноваженому ним органові, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, охоронюваною археологічною територією. 
Шкода, завдана власникові пам`ятки або уповноваженому ним органові, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, охоронюваною археологічною територією, відшкодовується відповідно до закону.
146. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, 
а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується 
в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
147. Аналіз вищезазначеного у своїй сукупності дає підстави для висновку, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
148. Зобов`язання про відшкодування шкоди за своїм характером правовідношенням, за яким одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
149. Юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам`яткам, їхнім територіям 
(у тому числі незаконним будівництвом), зобов`язані відновити пам`ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону (частина третя статті 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
150. Тлумачення частини третьої статті 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини» свідчить, що передбачений вищевказаною нормою обов`язок осіб, які завдали шкоди пам`яткам, їх відновити, є складовою процесу відшкодування шкоди. Належними позивачами у разі виникнення такого спору 
є визначені у частинах першій та другій статті 47 вищевказаної норми суб`єкти права на таке відшкодування: власник пам`ятки або уповноважений ним орган; особа, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою.
151. Відтак, оскільки позивачкою при зверненні до суду не було надано доказів належності до суб`єктів права на відшкодування шкоди, перелік яких, фактично, визначено законодавцем у змісті частини першої та другої статті 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у позивачки права вимоги про відшкодування шкоди, зокрема, у спосіб зобов`язання відповідача відновити пам`ятку на підставі частини третьої статті 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини».
152. Аналогічних висновків щодо визначення належного позивача у тотожних правовідносинах дійшов Верховний Суд у змісті постанови від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/20550/18 (провадження № 61-4625св21). Вищезгадані висновки були враховані апеляційним судом при апеляційному перегляді справи.
153. З урахуванням вищевказаного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зауважив, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, позивачка звернулася до суду із суб`єктивним уявленням про порушений особистий немайновий інтерес як носійки національної пам`яті та мешканки громади, вимагаючи відновлення майна, належного відповідачеві на праві власності, проте не надала суду жодних доказів особистого чи майнового зв`язку з об`єктом, обмежившись виключно посиланням на наявність статусу «носійки української національної пам`яті» та «мешканки громади», що не створює особистого, процесуального права вимагати відбудови приватної власності іншої особи, у даному конкретному випадку - ТОВ «Рейтарське».
154. Відтак колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду щодо того, що, сама по собі належність позивачки до громади чи нації, без доведення конкретного порушення особистого права, яке мало місце внаслідок протиправної дії відповідача, не є достатньою правовою підставою для задоволення позову, 
а доводи касаційної скарги у вищевказаній частині фактично не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді справи.
155. Посилання скарги на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник 
у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
156. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
157. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
158. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
159. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не 
є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).
160. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява 
№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Щодо клопотання ТОВ «Рейтарське» про закриття касаційного провадження
161. Як вже зауважувалось колегією суддів, у травні 2026 року до Верховного Суду надійшло клопотання ТОВ «Рейтарське» про закриття касаційного провадження 
у справі, мотивоване тим, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, а висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
162. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
163. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений 
у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
164. Ураховуючи, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для закриття касаційного провадження за пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України.
165. Ураховуючи, що висновки щодо застосування норм права, викладені 
у постановах Верховного Суду, на які посилався представник ОСОБА_1 - адвокат Тута І. В. у касаційній скарзі, стосуються тотожних правовідносин, а також те, що під час касаційного перегляду справи необхідним є, зокрема, надання оцінки висновкам суду апеляційної інстанції щодо відсутності порушеного суб`єктивного права заявниці у спірних правовідносинах як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів доходить висновку, що клопотання представника ТОВ «Рейтарське» про закриття касаційного провадження на підставі положень частини першої статті 396 ЦПК України задоволенню не підлягає.
166. Також колегія суддів звертає увагу, що оскільки касаційна скарга була подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, містила підстави касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та необхідність надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи, що й було зроблено у цій постанові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
167. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
168. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
169. Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності порушеного суб`єктивного права саме позивачки у спірних правовідносинах, а відтак вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейтарське»про закриття касаційного провадження у справі.
2. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тути Інни Вікторівни,залишити без задоволення.
3. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:	Є. В. Синельников  О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович