П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/11814/25	

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,
повний текст судового рішення
складено 02.03.2026, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
31.10.2025 ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 звернулися до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просили суд:
- визнати протиправними дії Міністерства Оборони України, що відмови у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю в період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини їх сина та батька ОСОБА_5 відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 №168;
- скасувати пункт 11 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 20.09.2024 №27/в;
- зобов`язати Міністерство оборони України як головного розпорядника бюджетних коштів прийняти рішення про виплату ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю в період дії воєнного стані під час захисту Батьківщини їх сина та батька ОСОБА_5 відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 №168.
В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що оскаржуване рішення Міністерство оборони України про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю в період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини є протиправним та таким, що ґрунтується на припущеннях було прийняте за відсутністю доказів на підтвердження існування підстав, за яких така допомога не виплачується.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, адміністративний позов задоволений частково:
- визнане протиправним та скасоване прийняте 20.09.2024 комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, яке оформлено протоколом №27/в;
- зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення і виплату ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги, що передбачена статтею 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку із загибеллю сина та батька – військовослужбовця ОСОБА_5 ;
- в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, відсутність обґрунтувань ухвалення рішення, просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 у справі №400/11814/25 та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на факт службового розслідування, проведеного військовою частиною НОМЕР_1 , що є достатнім доказом вчинення військовослужбовцем ОСОБА_5 самовільного залишення військової частини у бойовій обстановці. Також, апелянт звертає увагу, що відсутність зареєстрованого кримінального провадження або провадження у справах про адміністративні правопорушення обумовлено відсутністю суб`єкта злочину чи правопорушення, так як, солдат ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 за обставин, що викладені в акті службового розслідування. За наведених підстав апелянт вважає, що оскаржуване в цій справі рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомогу є правомірним.
Позивачі своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 20.09.2024 відбулося засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі – Комісія МОУ).
Як зазначено у протоколі засідання Комісії МОУ від 20.09.2024 №27/в, комісія відмовила в призначенні позивачам одноразової грошової допомоги, що передбачена пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (надалі – постанова КМУ №168).
В протоколі вказана правова підстава відмови – підпункт «а» частини першої статті 16-4 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» призначення і виплати одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), військовослужбовця, є наслідком вчинення кримінального або адміністративного правопорушення (надалі – Закон №2011-ХІІ).
Також, у протоколі зазначено, що рішення було прийнято з урахуванням інформації, що міститься, зокрема, у:
- наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 18.07.2023 №199 (далі – Наказ №199);
- Акті службового розслідування за фактом дезертирства, загибелі та зникнення без вісті військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2023 (далі – Акт);
- наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2023 №361 (далі – Наказ №361).
Комісія МОУ в протоколі навела зміст статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення та частини четвертої статті 407 Кримінального кодексу України.
Також, відповідно до матеріалів справи:
- Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону листом від 10.07.2025, на адвокатський запит представника позивачів, повідомила, що процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях за фактом загибелі 27.04.2023 ОСОБА_5 на даний час не здійснюється.
- Кропивницька спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону листом від 16.07.2025, на адвокатський запит представника позивачів, повідомила, що не здійснює процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув під час захисту Батьківщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до копії витягу з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії 18 Регіональної ВЛК від 0910.2023 №3737, травма та поранення солдата ОСОБА_5 , 1978 р.н., які призвели до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено медичними та військово-обліковими документами, свідоцтвом про смерть №3488 від 04.02.2023, - травма та поранення, які призвели до смерті та причина смерті, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.
Вирішуючи спір та частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що єдиним джерелом інформації, яка розцінена відповідачем як вчинення загиблим кримінального правопорушення, фактично, є пояснення старшого групи, які є доволі суперечливими, в той час як інших достатніх та належних доказів вчинення загиблим військовослужбовцем кримінального правопорушення, під час прийняття оскаржуваного рішення Комісією МОУ не досліджувалось, та відповідачем до суду не надано. 
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Підпунктом 1 пункту 2 статті 16 Закону №2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
За приписами ч. 3 ст. 16 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з пунктом 1 статті 16-1 Закону №2011-ХІІ, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.
У частині 4 статті 16-1 Закону №2011-ХІІ вказано, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-2 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать, окрім іншого, діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті).
Згідно з частиною 3 статті 16-2 Закону№2011-ХІІ, розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України з урахуванням того, що розмір одноразової грошової допомоги, що виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, не може становити менше 15 мільйонів гривень.
За приписами ч. 1 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 частини 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників.
Відповідно до ч. 6 ст. 16-3 закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів – військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві – резервістами.
Частиною 10 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 врегульовані питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану 
Так, у пункті 2 постанови КМУ №168 вказано, що виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється у випадках, передбачених статтею 118-4 Кодексу цивільного захисту України, статтею 101 Закону України «Про Національну поліцію» та статтею 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 
Відповідно до підпункту «а» ч. 1 ст. 16-4 Закону №2011-ХІІ призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд зазначає, що як при прийнятті оскаржуваного рішення та при розгляді справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, доказами, якими Міністерство оборони України доводить що, загибель ОСОБА_5 є наслідком вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення, є Наказ №123, Акт, Наказ №361.
Так, в Наказі №361 вказано: «… вважати такими що загинули ІНФОРМАЦІЯ_3 , після того, як в умовах воєнного стану самовільно залишив бойові позиції та військову частину: солдата ОСОБА_5 …».
Згідно з Актом, 27.04.2023 року група у складі чотирьох військовослужбовців (старший групи - ОСОБА_6 ), виконуючи наказ, зайняла певну позицію. Згодом розпочався артилерійський обстріл, і з дозволу командира роти група перемістилася до укриття. Старший групи солдат ОСОБА_6 після закінчення обстрілу повідомив, що ввірений йому особовий склад “… самовільно без його відома покинув позицію не відзивається … ввечері старий групи доповів, що отримав контузію та повернувся до визначеної раніше позиції. Наступного дня ОСОБА_6 був евакуйований, після чого повідомив командиру, що “… ввірений йому особовий склад дезертирував із бойової позиції, зі зброєю та майном. Виходячи із пояснення … ОСОБА_6 факт дезертирства … групи підтвердився … при обстрілі особовий склад групи висловлювався про покидання позицій. Старшим групи було запропоновано укритися у найближчих чагарниках, що і зробили. Близько 16.00 після закінчення обстрілів ОСОБА_6 зробив перекличку, але особового складу поруч себе не виявив, про що зробив доповідь … пошукові заходи військовослужбовців результатів не надали …”. В подальшому (ймовірно, 03.05.2023) були знайдені тіла загиблих ОСОБА_5 і ще одного військовослужбовця. Відомості стосовно місця перебування третього члена групи відсутні. Також в Акті вказано, що згідно з рапортом командира 3 МР, загиблі солдати “… 27.04.2023 року після самовільного залишення бойових позицій зі зброєю та боєприпасами, внаслідок обстрілів артилерії противника отримали поранення не сумісні з життям, не на визначеній бойовій позиції, та їх тіла були знайдені на значній відстані від неї, а саме загинули внаслідок покидання бойової позиції …”.
У пункті 3.6 Акта вказано: “… виходячи з матеріалів службового розслідування в діях … військовослужбовців вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого розділом ХІХ Кримінального Кодексу України, а саме ч. 4 ст. 408 КК України “дезертирство, вчинене в умовах воєнного стану” … дана подія сталася внаслідок неналежного виконання вимог Статутів Збройних Сил України та наказів командира військової частини в умовах воєнного стану в державі з боку вищезазначених військовослужбовців …”.
У пункті 5.4 Акта зазначено: “… вважати, шо солдат ОСОБА_5 … який … загинув в районі м. Часів Яр Донецької області 27.04.2023 року від інших уточнених травм декількох ділянок тіла … внаслідок вибухової травми, ушкодженням внаслідок інших військових дій, спричинених вибухами та уламками, внаслідок артилерійського обстрілу … так як в умовах воєнного стану самовільно залишив бойові позиції та військову частину, не виконавши наказ безпосереднього командира …”.
Особа, що провела службове розслідування, запропонувала: “У зв`язку із можливою наявністю в діях вищезазначених військовослужбовців складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, завірену копію матеріалів службового розслідування для прийняття процесуального рішення, з метою визначення статусу військовослужбовців у зв`язку із їх загибеллю, направити до відповідних правоохоронних органів …”. 
Наказом №199 солдата ОСОБА_5 було виключено зі списків особового складу Збройних Сил України у зв`язку зі смертю. Так, у Наказі №269 вказано, що ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 “… в районі м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області від поранення несумісного з життям, після того, як в умовах воєнного стану самовільно залишив бойові позиції та військову частину, не виконавши наказ безпосереднього командира … причина смерті: розтрощення (роздавлювання) черепа. Вибухова травма. Ушкодження внаслідок військових дій, спричинені іншими видами вибухів та осколків. Смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби …”. 
Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апелянта щодо наявності достатніх та допустимих доказів на підтвердження самовільного залишення солдатом ОСОБА_5 бойової позиції та військової частини, не виконавши наказ безпосереднього командира, апеляційний суд зазначає таке.
За змістом Акта, єдиним джерелом інформації, фактично, є пояснення старшого групи – солдата ОСОБА_6 , і ці пояснення, як правильно встановив суд першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги, є доволі суперечливими. 
Так, солдат ОСОБА_6 вказав, що усі члени групи на період обстрілу укрилися у найближчих чагарниках, після закінчення обстрілу він зробив перекличку і виявив відсутність військовослужбовців. Де перебував сам ОСОБА_6 , якщо він не був поряд з іншими членами групи, невідомо. Знаходження тіл загиблих військовослужбовців “… на значній відстані …” від визначеної командиром бойової позиції, при тому, що цю позицію члени групи залишили з дозволу командира, та, за слів ОСОБА_6 , укрилися “... у найближчих чагарниках …”, не є беззаперечним доказом вчинення цими військовослужбовцями дезертирства. Те, що під час обстрілу, зі слів ОСОБА_6 , склад групи “… висловлювався про покидання позицій …”, теж не може бути ознакою вчинення військовослужбовцями кримінального правопорушення, оскільки раніше визначену бойову позицію група залишила з дозволу командира на запит ОСОБА_6 . 
Апеляційний суд зазначає, що пояснення старшого групи, зафіксовані в Акті, є первинним джерелом інформації, а всі інші докази (накази, в яких зазначено про отримання солдатом ОСОБА_5 поранення несумісного з життям, після того як в умовах воєнного стану він самовільно залишив бойові позиції та військову частину, не виконавши безпосередньо наказ командира) ґрунтуються виключного на відомостях наведених в Акті. 
Враховуючи наявність інформації, станом на час розгляду судом першої інстанції справи по суті, щодо відсутності кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час захисту Батьківщини, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що документи, які перелічені у протоколі Комісії МОУ, не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами того, що загибель військовослужбовця ОСОБА_5 є наслідком вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення, та такими, що не доводять правомірність прийнятого Комісією МОУ рішення про відмову в призначенні позивачам одноразової грошової допомоги.
Апеляційний суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).
При цьому, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст. 72 КАС України).
Проте, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.73 КАС України), достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст75 КАС України), а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).
До апеляційної скарги не надано додаткових доказів на спростування висновків суду першої інстанції. 
Також, апеляційний суд погоджується із обраним судом першої інстанції способом відновлення порушених прав позивачів, оскільки відповідно до затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №45 «Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану», на розгляд Комісії подаються документи, які попередньо були опрацьованими всіма суб`єктами, що вказані у розділі IV (“Алгоритм опрацювання документів, які подаються для призначення та виплати ОГД”). Факт розгляду Комісією МОУ раніше перевірених документів свідчить про їхню достатність, тобто про додержання суб`єктами звернення (позивачами) усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату. Застосування Комісією МОУ норми для відмови у задоволенні заяви (підпункт «а» частини 1 статті 16-4 Закону №2011-ХІІ), згідно з висновком суду, є безпідставним, а зміст статей 16 – 16-4 Закону №2011-ХІІ) не дозволяють Комісії МОУ діяти на власний розсуд, якщо дотримані усі умови для прийняття позитивного рішення.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням. Також доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.В. Джабурія