ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 446/154/24
провадження № 61-4277св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., 

учасники справи: 
заявник -  ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Наталія Володимирівна, на постанову Львівського апеляційного суду від 07 березня 2025 року в складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,  

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог заяви 

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити, що вона із загиблим ОСОБА_3 спільно проживали, разом вели спільне господарство, мали спільний побут та взаємні права і обов`язки, тобто були членами сім`ї. 
Заяву обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок бойових дій загинув її рідний брат ОСОБА_3 , з яким з часу його розлучення (з березня 1995 року) та до його загибелі вони проживали в одному житловому будинку, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права і обов`язки. 

Після загибелі рідного брата вона, будучи членом його сім`ї, звернулася з заявою до Міністерства оборони України про отримання частини одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця. Однак їй було відмовлено у виплаті грошової допомоги, зокрема через те, що за поданими нею документами неможливо встановити, що вона проживала разом із загиблим, вела з ним спільне господарство та мала взаємні права та обов`язки, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з відповідною заявою.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області рішенням від 06 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнив частково.

Встановив факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як рідної сестри і брата, з 01 січня 2004 року до дня смерті (загибелі), яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявниця належними доказами довела факт її спільного проживання разом з рідним братом ОСОБА_3 однією сім`єю. Суд вважав, що матеріалами справи безспірно встановлено, що з березня 1995 року до 07 жовтня 2001 року ОСОБА_3 проживав у АДРЕСА_1 без реєстрації, а з 08 жовтня 2001 року зареєстрований та проживав за указаною адресою разом зі сестрою ОСОБА_1 , з якою вів спільний побут до часу його мобілізації до складу Збройних Сил України. Сраховував, що надані заявником докази підтверджують, що у ОСОБА_1 та її брата дійсно були відносини, які характерні для сімейних, тобто вони проживали однією сім`єю, мали спільний побут та взаємні права й обов`язки.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Львівський апеляційний суд постановою від 07 березня 2025 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_5 задовольнив. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 серпня 2024 року скасував, ухвалив нову постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовив.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції у цій справі зводиться до встановлення обставин кровної спорідненості ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , спільного проживання за однією адресою та проведення заявником поховання брата. Однак обставин, які б засвідчили про реальність сімейних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , пов`язаність їх спільним побутом, наявність у них взаємних прав та обов`язків оскаржуваним рішенням встановлено не було. У матеріалах цієї справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про наявність обов`язкових умов для визнання ОСОБА_1 членом сім`ї загиблого ОСОБА_3 . Апеляційний суд установив, що факт спільного проживання осіб та/або реєстрація місця проживання за однією адресою без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків не може свідчити про те, що мали місце усталені відносини, притаманні сім`ї, та що заявник проживала однією сім`єю і була членом сім`ї ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

03 квітня 2025 року до Верховного Суду від імені ОСОБА_1 її представник - адвокат Савчук Н. В. подала касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просила її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 383/821/22, від 26 травня 2020 року у справі № 735/1417/16-а. Указує, що вона є рідною сестрою ОСОБА_3 і з 1995 року до моменту загибелі останнього вони проживали разом в одному будинку, вели спільне господарство, мали взаємні права і обов`язки, а саме: спільно обробляли город, тримали тварин, спільно будували новий будинок, мали спільні витрати, зокрема на харчування, піклувались один за одним і надавали взаємну допомогу. 

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство оборони України просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 10 квітня 2025 року у складі колегії суддів Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 19 травня 2025 року в складі колегії суддів Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. справу призначив до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 14 листопада 2025 року у зв`язку із обранням судді Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Карпенко С. В., Ситнік О. М., Фаловська І. М. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Синельников Є. В., Шипович В. В. 

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про їх народження, де батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , довідкою Зубівмостівського старостинського округу Кам`янка-Бузької міської ради № 183 від 22 серпня 2023 року та копією будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку АДРЕСА_1 . 

У 1991 році ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 1995 року було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_6 у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 народилася дочка ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер у селі Завгороднє Ізюмського району Харківської області.
Згідно із довідкою про причини смерті № 172 від ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 помер від вибухової травми.

Згідно із повідомленням про смерть від 20 квітня 2022 року сержант ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок бойових дій у Харківській області. Зазначене повідомлення є підставою для подання документів для призначення пенсії (матеріальної допомоги) і надання пільг у встановленому законом порядку.

Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а також вирішено виплатити сестрі загиблого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , надбавку за особливості проходження служби, посадовий оклад, премію, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу, одноразову грошову допомогу на поховання.

Відповідно до довідки Зубівмостівського старостинського округу Кам`янка-Бузької міської ради від 22 вересня 2023 року померлий ОСОБА_3 з 10 грудня 1987 року до 03 квітня 1992 року був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 , з 04 квітня 1992 року до березня 1995 року проживав у місті Львів. З березня 1995 року до 07 жовтня 2001 року він проживав у АДРЕСА_1 , без реєстрації, а з 08 жовтня 2001 року був зареєстрований та проживав за зазначеною вище адресою разом із сестрою ОСОБА_1 , з якою вів спільний побут до часу його мобілізації до складу Збройних Сил України. ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , похований на кладовищі у с. Зубів Міст, поховання здійснила сестра ОСОБА_1 , що також підтверджується договором на виготовлення пам`ятника та актом про прийняття-передавання виконання робіт.

14 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_5 з заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю її брата ОСОБА_3 . Відповідно до висновку щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги від 17 жовтня 2022 року встановлено, що ні дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , ні його сестра ОСОБА_1 не мають права на отримання грошової допомоги після смерті військовослужбовця ОСОБА_3 . 

Згідно із витягом з протоколу комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10 лютого 2023 року, розглянувши подані ОСОБА_1 документи для призначення одноразової грошової допомоги, комісія дійшла висновку про повернення їх на доопрацювання, оскільки за поданими документами не можливо встановити право заявниці на отримання частки такої допомоги.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилалася на те, що вона була членом сім`ї загиблого ОСОБА_3 і звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_8 з заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги, однак через відсутність рішення суду про встановлення факту їх перебування у сімейних відносинах із загиблим, їй було відмовлено.

Суд першої інстанції установив, що у ОСОБА_1 та її брата дійсно були відносини, які характерні для сімейних, так як вони спільно святкували сімейні свята, їздили на відпочинок, обговорювали дрібні побутові речі, зокрема щодо проходження військової служби, тобто вони проживали однією сім`єю, мали спільний побут та взаємні права й обов`язки. 

Суд апеляційної інстанції установив, що у матеріалах цієї справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про наявність обов`язкових умов для визнання ОСОБА_1 членом сім`ї загиблого ОСОБА_3 , а саме не доведено факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржене судове рішення апеляційного суду відповідає з огляду на таке. 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами вирішувалося питання
про встановлення факту проживання повнолітньої сестри та брата (військовослужбовця) однією сім`єю.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення,
в порядку окремого провадження, визначений главами 1 і 6 розділу ІV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи
або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни
або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).

Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти,
які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій
статті 315 ЦПК України.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами;
2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно
для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві
про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи,
яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать
до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто
від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25). 

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 16 цього Закону унормовано правила виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Умови та порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців врегульовані наказом Міністерства оборони України № 45 від 25 січня 2023 року.

Відповідно до пункту 1.4. Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, який затверджено наказом Міністерства оборони України № 45 від 25січня 2023 року, особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі (смерті) особи, зазначеної у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», що вказана у свідоцтві про смерть. Право осіб на отримання одноразової грошової допомоги визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.

Так, відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на час смерті військовослужбовця ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилалася на те, що вона була членом сім`ї загиблого ОСОБА_3 і звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_8 із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги, однак через відсутність рішення суду про встановлення факту їх перебування у сімейних відносинах з загиблим, їй було відмовлено.
У цій справі заявник просила встановити факт, що вона із загиблим ОСОБА_3 спільно проживали, разом вели спільне господарство, мали спільний побут та взаємні права і обов`язки, тобто були членами сім`ї.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Верховний Суд дотримується свого сталого та послідовного підходу до вирішення спірного питання, згідно якого, вирішуючи питання про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю, суд має установити: факти спільного проживання; спільний побут; взаємні права та обов`язки (стаття 3 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання осіб однією сім`єю потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Судами у цій справі установлено, що щонайменше з 08 жовтня 2001 року ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав за однією адресою разом із рідною сестрою ОСОБА_1 , з якою вів спільний побут до часу його мобілізації до складу Збройних Сил України. 

Водночас, надавши належну правову оцінку поданим заявником доказам на підтвердження її проживання разом з померлим, суд апеляційної інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 саме однією сім`єю. 

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 .

З таким висновком суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується. 

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з судовим рішенням апеляційного суду і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскарженого рішення, яке відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості. 

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, мали взаємні права і обов`язки, а саме: спільно обробляли город, тримали тварин, спільно будували новий будинок, мали спільні витрати, зокрема на харчування, піклувались один за одним і надавали взаємну допомогу - не підтверджені дослідженими судом апеляційної інстанції матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 383/821/22, від 26 травня 2020 року у справі № 735/1417/16-а є неспроможними, оскільки указані постанови ухвалені за встановлення фактичних обставин, які є відмінними від фактичних обставин цієї справи. 

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Враховуючи викладене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За вимогами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Н. В., задоволенню не підлягає, а постанова Львівського апеляційного суду від 07 березня 2025 року підлягає залишенню без змін. 

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Савчук Наталія Володимирівна, залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 07 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Є. В. Синельников	
		
Судді	О. М. Осіян	
		
	Н. Ю. Сакара	
		
	В. В. Сердюк	
		
	В. В. Шипович