ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 р. 	Справа № 520/2973/26	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Семененко М.О. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В.) від 15.04.2026 по справі № 520/2973/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправною відмову командування військової частини НОМЕР_1 у виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікуванні в зв`язку з онкологічним захворюванням, яке було ліковано хірургічно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з перебування ОСОБА_1 на лікуванні у зв`язку з онкологічним захворюванням, яке було ліковано хірургічно, в розмірі місячного грошового забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправною відмову командування військової частини НОМЕР_1 у виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікуванні в зв`язку з онкологічним захворюванням, яке було ліковано хірургічно.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з перебування ОСОБА_1 на лікуванні у зв`язку з онкологічним захворюванням, яке було ліковано хірургічно, в розмірі місячного грошового забезпечення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що відповідно до пункту 7 розділу ХХIV Наказу Міністра оборони № 260, розмір матеріальної допомоги та порядок її виплати встановлюються за рішенням Мінстра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого у кошторисі Міністерства оборони України. Також цим пунктом визначено, що розмір матеріальної допомоги у військовій частині НОМЕР_2 та підпорядкованих їй військових частинах установлюється командиром військової частини НОМЕР_2 виходячи з фонду грошового забезпечення, передбаченого у її кошторисі. Військова частина НОМЕР_1 перебуває у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_2 тому повноваження щодо визначення розміру матеріальної допомоги та її виплати належать виключно командуванню НОМЕР_2 . Крім того вказує, що рішенням командира військової частини НОМЕР_2 від 27.12.2024 № 5598/1/4 дск (пункт 1.7) визначено, що відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу враховуючи обмежені можливості фонду праці України ГУР МО України на 2025 бюджетний рік та необхідність забезпечення першочергових виплат складових грошового забезпечення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань на 2025 рік була установлена у розмірі 0%. Відтак, у 2025 році виплата зазначеної допомоги не була передбачена бюджетними призначеннями і не могла бути здійснена без порушення вимог бюджетного законодавства. Однак, суд першої інстанції, всупереч наведеному правовому регулюванню фактично самостійно визначив необхідність здійснення відповідної виплати та підмінив собою управлінське рішення військового командування. Крім того вказує, що суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження відповідача.
Позивач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач - старший солдат ОСОБА_1 , є військовослужбовцем військової служби за контрактом на посадах рядового складу.
У військовій частині НОМЕР_3 позивач проходить службу з 09.04.2025 року, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 09.04.2025 року № 102ДСК.
В 2025 році позивач перебував на лікуванні онкологічного захворювання, яке ліковано хірургічно. Зазначена обставина підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 41139 від 26.02.2025 року, довідкою ВЛК від 24.03.2025 року № 2025-0324-1215, висновком лікаря хірурга від 17.03.2025 року, консультаційним висновком спеціаліста від 20.03.2025 року, висновком ЛКК від 28.02.2025 року тощо, які містяться в матеріалах справи.
Позивач 29.12.2025 звернувся до відповідача з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.
Однак, 16.01.2026 ОСОБА_1 через представника служби діловодства військової частини НОМЕР_3 отримав письмову відмову у виплаті за результатами розгляду рапорту за вих.№ 222/2817/450.
Позивач вважаючи таку відмову протиправною і такою, що не ґрунтується на нормах права, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у 2025 році настала подія, з якою приписами Окремого доручення № 156/уд пов`язано право військовослужбовця на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових у 2025 році. Оскільки позивачем дотримано всі умови для нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, відповідачем протиправно позбавлено позивача права на її отримання.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ).
Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII, постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
30.08.2017 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 704, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.
Відповідно до пункту 2 Постанови №704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 3 Постанови №704 виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Відповідно до пункту 2 розділу I Порядку № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; а також, допомоги.
Згідно з пунктом 4 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.
Пунктом 1 розділу XXIV Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Відповідно до положень пункту 7 Розділу XXIV Порядку № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Згідно з пунктом 9 Розділу XXIV Порядку № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
З метою виконання завдань Президента України та Кабінету Міністрів України, спрямованих на забезпечення належного соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, організації виконання Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» і забезпечення виконання поставлених перед Міністерством оборони України завдань щодо своєчасної виплати військовослужбовцям і працівникам належних видів грошового забезпечення та заробітної плати та нагородження особового складу, керуючись вимогами пункту 17 розділу І Порядку № 260, Міністром оборони України прийнято окреме доручення від 09.01.2025 №156/уд (далі - Окреме доручення № 156/уд).
Згідно з пунктом 6 Окремого доручення № 156/уд матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям один раз у 2025 році в розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав:
6.1 у разі наявності у військовослужбовця інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;
6.2 сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтернованим в нейтральних державах або зниклим безвісти;
6.3 внаслідок події, яка настала у 2025 році або у грудні 2024 року, та за умови, що право на отримання зазначеної допомоги не було реалізовано у рік настання події, а саме:
6.3.1 смерть військовослужбовця, його дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця;
6.3.2 народження дитини у військовослужбовця, в тому числі її усиновлення;
6.3.3 порушення стану здоров`я військовослужбовця, його дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (форма № 027/о), довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії, висновок лікарсько-консультативної комісії), а саме:
6.3.3.1 захворювання військовослужбовця на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В, С;
6.3.3.2 перебування військовослужбовця понад 30 днів поспіль на лікуванні, реабілітації чи у відпустці для лікування у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) або захворюванням, які пов`язані із захистом Батьківщини та потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки, ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування;
6.3.3.3 перебування військовослужбовця, його дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця на лікуванні онкологічного захворювання, що потребує хірургічного лікування, променевої та (або) хіміотерапії, незалежно від року встановлення діагнозу онкологічного захворювання;
6.3.3.4 поранення (контузії, травми, каліцтва) військовослужбовця, пов`язаного із захистом Батьківщини, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану;
6.3.3.5 поранення (тяжкі травми, каліцтва) дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця, пов`язаного з військовою агресією російської федерації проти України.
За викладених норм правового регулювання та встановлених обставин справи, слід виснувати, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за своєю суттю є цільовою допомогою, яка надається за відповідним мотивованим зверненням (рапортом) військовослужбовця.
При цьому, відповідно до пункту 6.3. Окремого доручення № 156/уд матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується внаслідок події (підпункти 6.3.1-6.3.3.5), яка настала у 2025 році або у грудні 2024 року, та за умови, що право на отримання зазначеної допомоги не було реалізовано у рік настання події.
У спірному випадку позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з перебуванням позивача військовослужбовця на лікуванні онкологічного захворювання, що потребує хірургічного лікування, променевої та (або) хіміотерапії, незалежно від року встановлення діагнозу онкологічного захворювання (пункт 6.3.3.3).
Як встановлено судом першої інстанції, позивач у 2025 році перебував на лікуванні онкологічного захворювання, яке ліковано хірургічно. Зазначена обставина підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 41139 від 26.02.2025 року, довідкою ВЛК від 24.03.2025 року № 2025-0324-1215, висновком лікаря хірурга від 17.03.2025 року, консультаційним висновком спеціаліста від 20.03.2025 року, висновком ЛКК від 28.02.2025 року тощо, які містяться в матеріалах справи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем дотримано всі умови для нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, а тому відповідачем протиправно позбавлено позивача права на її отримання.
При цьому, колегія суддів не погоджується з обраним способом захисту прав позивача, а саме зобов`язанням військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з перебування ОСОБА_1 на лікуванні у зв`язку з онкологічним захворюванням, яке було ліковано хірургічно, в розмірі місячного грошового забезпечення, з огляду на наступне.
Як встановлено судовим розглядом, та не заперечується сторонами, Військова частина НОМЕР_1 перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 .
Водночас, з огляду на те, що позивач проходить військову службу в складі військової частини НОМЕР_1 , то право на нарахування сум грошового забезпечення належить саме цій військовій частині, тобто саме командир військової частини НОМЕР_1 має повноваження щодо прийняття наказу про нарахування військовослужбовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. 
Повноваження військової частини НОМЕР_2 стосуються лише виплати, а не нарахування сум грошового забезпечення. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у даній справі.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з перебування ОСОБА_1 на лікуванні у зв`язку з онкологічним захворюванням, яке було ліковано хірургічно, в розмірі місячного грошового забезпечення, зробив помилкові висновки, та не дослідив всі фактичні обставини у справі, у зв`язку з чим, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2026 року по справі № 520/2973/26 в цій частині позовних вимог прийнято з неповним дослідженням всіх обставин, та підлягає скасуванню в означеній частині з ухваленням нового судового рішення в цій частині.
Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 протиправно не нарахувала ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, зважаючи на наявність у позивача права на отримання останньої, а також той факт, що Військова частина НОМЕР_1 перебуває на грошовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , колегія суддів уважає, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 на підставі рапорту ОСОБА_1 від 29.12.2025 здійснити призначення, обчислення та нарахування грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, та передати відповідні документи для проведення виплати до Військової частини НОМЕР_2 .
Щодо посилання відповідача на те, що суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження військової частини, колегія суддів зазначає, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судом зазначеного способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2019 (справа № 336/2660/17), від 23.10.2019 (справа № 324/187/17), від 30.11.2020 (справа № 336/1933/17 (2-а/336/198/2017)), від 02.12.2021 (справа № 278/1429/17), від 14.12.2021 року (справа № 826/2954/18), від 31.01.2023 (справа № 750/11913/17).
Частиною четвертою статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2026 по справі № 520/2973/26 - скасувати в частині задоволених вимог щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у зв`язку з перебування ОСОБА_1 на лікуванні у зв`язку з онкологічним захворюванням, яке було ліковано хірургічно, в розмірі місячного грошового забезпечення та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 на підставі рапорту ОСОБА_1 від 29.12.2025 здійснити призначення, обчислення та нарахування грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік, та передати відповідні документи для проведення виплати до Військової частини НОМЕР_2 .
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2026 по справі № 520/2973/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   З.Г. Подобайло