Справа №522/25961/25-Е
Провадження №2/522/3274/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Одеса
Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
за участі секретаря судового засідання – Гресько Б.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗІНГ» до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості за договором лізингу,-

ВСТАНОВИВ:
28 листопада 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗІНГ» до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості за договором лізингу, у якій позивач просить суд:
- стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за лізинговими платежами у загальному розмірі 497 662,12 гривень;
- вилучити у ОСОБА_1 та/або в інших третіх осіб та передати власнику – Товариству з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗИНГ» об`єкт лізингу;
- здійснити розподіл судових витрат.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справу передано на розгляд судді Павлик І.А.
Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачеві 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання призначено на 12 лютого 2026 року.
23 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» надійшов відзив, у якому позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.
Підготовче засідання, призначене на 12 лютого 2026 року не відбулося у зв`язку із відсутністю в приміщенні суду електропостачання. Наступне підготовче засідання призначено на 26 березня 2026 року.
16 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову.
23 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову.
25 березня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» надійшли додаткові пояснення у справі, у яких позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.
На підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси – Шарага А.О. від 29.04.2026 року №1313/26, було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за наслідками якого вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 01 травня 2026 року справу прийнято до провадження. Розпочато підготовче провадження у справі з початку. Підготовче засідання по справі призначено на 04 червня 2026 року.
03 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача про відкладення розгляду справи.
У підготовче засідання, призначене на 04 червня 2026 року з`явився представник відповідача. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду від 04 червня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 18 червня 2026 року.
17 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Полякова Олександра Олександровича про зупинення провадження у справі, у якому заявник просив зупинити провадження у справі до моменту набрання законної сили рішенням у справі №522/14964/23.
У судове засідання, призначене на 18 червня 2026 року з`явився представник позивача та представник відповідача.
Ухвалою суду від 18 червня 2026 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 29 червня 2026 року.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
15 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗИНГ» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №211215-1/ФЛ-Ф-А, за яким лізингодавець зобов`язався набути у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу у платне володіння і об`єкт лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладання договору наведені в додатку «Специфікація», а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу, до лізингоодердувача переходить право власності на об`єкт лізингу за виключенням випадків, передбачених договором та/або чинним законодавством.
Зі змісті додатку «Специфікація до Договору вбачається, що об`єктом лізингу за договором є т/з Renault Sandero StepWay Zen, рік випуску – 2021, вартість об`єкта лізингу – 365 639,17 гривень.
Згідно п.1.2. Договору, строк користування лізингоодержувачем об`єктом лізингу складається з періодів (місяців), зазначених в додатку «Графік сплати лізингових платежів» до договору та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту лізингу, але в будь-якому випадку не може бути меншим одного року.
24 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗИНГ» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було підписано акт-прийому-передачі об`єкту лізингу в користування за договором фінансового лізингу від 15.12.2021 №№211215-1/ФЛ-Ф-А, за яким лізингодавець передав об`єкт лізингу, а саме, т/з Renault Sandero StepWay Zen, рік випуску – 2021, а лізингоодержувач прийняв його в користування.
У запереченні на відповідь на відзив відповідач заперечуючи проти задоволення позову посилається на те, що оскільки укладений між сторонами договір фактично є договором найму транспортного засобу з фізичною особою, а тому, такий договір підлягав нотаріальному посвідченню. Оскільки, договір укладений між учасниками справи не був нотаріально посвідчений, відповідач зазначає про те, що він є недійсним.
Проте, з такими доводами відповідача не можливо погодитися з огляду на наступне.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
З огляду на зазначене та враховуючи параграф 1 глави 58 ЦК України вбачається, що у частині другій статті 806 ЦК України закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть застосовуватися лише норми параграфа 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави.
Таку правову позицію викладено, зокрема у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі №465/1231/22 (провадження № 61-6251св22), на яку, як на підставу касаційного оскарження, посилався заявник.
Предметом спору у справі є стягнення заборгованості та вилучення об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу від 15.12.2021 №№211215-1/ФЛ-Ф-А, тобто вже після набрання чинності новим Законом України від 04 лютого 2021 року № 1201-IX «Про фінансовий лізинг» (набрав чинності 13 червня 2021 року), і тому правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються цим законом в новій редакції, який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
Згідно із статтею 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на час укладення договору) договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі.
Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін.
Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору (частина третя статті 15 Закону).
Таким чином, починаючи з 13 червня 2021 року, нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.
Проте, відповідач заявляючи про те, що укладений договір є нікчемним не надав доказів на підтвердження того, що він перед його укладанням заявляв вимогу ТОВ «ББЕСТ ЛІЗИНГ» про необхідність посвідчення такого договору. Також, не надав доказів на підтвердження того, що ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» відмовилося від нотаріального посвідчення такого договору.
Більше того, у п.10.18 Договору, сторони узгодили, що підписанням цього договору сторони підтверджують, що жодна з них не має вимоги про нотаріальне посвідчення цього договору та за згодою сторін цей договорі укладається в простій письмовій формі.
Тому, суд вважає, що оспорюваний договір відповідає вимогам частини третьої статті 15 Закону України «Про фінансовий лізинг», а тому, не може бути нікчемним.
Як вже було встановлено судом, лізингоодержувач за договором зобов`язався прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.
Усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у Число сплати, в національній валюті України (гривни відповідно до Графіку та Загальних умов, а також інших положень цього Договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Об`єкта лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.5, 2.6. Загальних умов): винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий у лізинг Об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.7.-2.9., 3.5. Загальних умов (далі - «Винагорода»). При цьому Сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим Договором не містять покупної ціни передбаченої цим Договором і, у сукупності, є платою за користування Об`єктом лізингу.
Згідно графіку сплати лізингових платежів до Договору, відшкодування частини вартості об`єкта лізингу склала 438 767,00 гривень, розмір винагороди лізингодавця склав 419 184,58 гривень, загальний розмір лізингових платежів склав 857 951,58 гривень.
Позивач у позовній заяві зазначає про те, що відповідач виконав зобов`язання за договором не в повному обсязі, у зв`язку з чим, договір було розірвано.
Згідно ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Порядок розірвання встановлений у розділі 6 Договору.
Так, згідно п.6.1. Договору, сторони погодили, що Лізингодавець має право в односторонньому порядку змінити умови цього Договору в таких випадках:
- лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 60 (шістдесяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в цьому Договорі;
- лізингоодержувач порушує умови Додатку «Страхування», пункти 2.9., 4.1.1 .-4.1.2., 4.3., 4.4. Загальних умов;
- лізингоодержувач протягом строку дії цього Договору порушує умови будь-яких договорів фінансового лізингу, оперативного лізингу (оренди), користування, прокату та інших договорів, укладених Сторонами;
- у разі порушення справи про банкрутство Лізингоодержувача, або прийняття рішення про ліквідацію чи реорганізацію Лізингоодержувача;
- у випадку викрадення або втрати Об`єкта лізингу, незалежно від того був такий випадок визнаний страховим чи ні;
- у випадку, якщо Об`єкт лізингу знищений, пошкоджений і не може бути відновлений (в т.ч. при повній конструктивній загибелі відповідно до умов страхування Об`єкта лізингу), незалежно від того був такий випадок визнаний страховим чи ні;
- лізингоодержувач прострочив приймання Об`єкта лізингу на строк понад 30 (тридцять) календарних днів;
- у випадках та з підстав, передбачених Законом України від 06.12.2019р. № 361-ІХ.
13 лютого 2023 року на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення – вимогу №429, зі змісту якого вбачається, що відповідно до приписів ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», п. 2.9.1, п.2.9.6, п. 2.10 Загальних умов до Договору лізингу, ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» повідомило ОСОБА_1 про збільшення (індексування) розміру лізингових платежів за Договором лізингу (шляхом збільшення суми винагороди (комісії) Лізингодавию за отриманий в лізинг Об`єкт лізингу (без ПДВ) на 15% річних, що відображає зміни на грошовому ринку, відповідає збільшенню облікової ставки НБУ та зміні кредитної політики Лізингодавця. Зупропоновано ОСОБА_1 дотримуватися положень чинного законодавства та продовжувати сплату лізингових платежів за договором лізингу за новою скорегованою редакцією графіку.
Додатком до повідомлення була скорегована редакція Додатку «Графік сплати лізингових платежів» до Договору лізингу, відповідно до якої вартість компенсації об`єкта лізингу склала 438 767,00 гривень, комісія – 539 751,48 гривень, загальний розмір лізингових платежів – 978 518,48 гривень.
Вказане повідомлення двічі направлялося за адресою ОСОБА_1 , що підтверджується поштовими документами.
Повідомленням від 22.08.2023 №2928, ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» повідомило ОСОБА_1 про розірвання договору та необхідності повернути об`єкт лізингу.
Факт направлення повідомлення про розірвання договору підтверджується поштовими документами.
Позивач у позовній заяві зазначає про те, що оскільки відповідач належним чином не виконав умови договору, з нього підлягає стягненню грошова сума у розмірі 497 662,12 гривень, яка складається з:
- прострочена заборгованість за лізинговими платежами – 94 670,66 гривень;
- пеня – 12 830,71 гривень;
- 24% річних – 46 811,40 гривень;
- інфляційне збільшення – 20 580,79 гривень;
- неустойка за прострочення повернення об`єкту лізингу – 322 555,68 гривень.
У відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив, відповідач посилається на те, що одностороннє збільшення (індексування) розміру лізингових платежів за договором шляхом збільшення винагороди (комісії) лізингодавцю за отриманий є незаконними, несправедливими, вводять споживача в оману.
Проте, згідно ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, сторони договору можуть передбачити у ньому особливості внесення змін до такого договору, в тому числі, в односторонньому порядку.
Згідно п.2.10 Договору, укладеного між учасниками справи, підписуючи цей Договір Сторони розуміють та підтверджують, що на підставі ст. 651 Цивільного кодексу України Сторони досягли згоди про право Лізингодавця у випадках, вказаних у пункті 2.9. Загальних умов, самостійно та у односторонньому порядку здійснити збільшення розмірів лізингових платежів за Договором. Зазначене право погоджене Сторонами під час укладення Договору Лізингоодержувач надає свою згоду на те, що в разі збільшення розміру лізингових платежів підписання Сторонами будь-яких договорів про внесення змін до Договору, додаткових угод до Договору і т.п. не вимагатиметься. Розмір лізингових платежів вважається збільшеним з дати, що буде вказана у відповідному повідомленні Лізингодавця. але не раніше ніж через 5 (п`ять) робочих днів з моменту відправлення Лізингодавцем цього повідомлення Лізингоодержувачу. Лізингодавець одночасно з направленням повідомлення про збільшення розміру лізингових платежів надсилає Лізингоодержувачу скориговану ним у односторонньому порядку нову редакцію Графіку, який є достатньою підставою для подальшої сплати Лізингоодержувачем збільшених лізингових платежів Лізингоодержувач зобов`язаний продовжувати сплату лізингових платежів на підставі зазначеної нової редакції Графіку, надісланої Лізингодавцем.
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 підписуючи вказаний договір самостійно погодив право ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» збільшувати лізингові платежі в односторонньому порядку у разі настання випадків, передбачених п.2.9. Договору.
Згідно п.2.9.1. Договору, протягом дії цього Договору розмір лізингових платежів вказаний у Графіку може збільшуватись (індексуватися), зокрема, у випадку зміни кредитної політики згідно з рішеннями органів державної влади та місцевого самоврядування України Національного банку України. Фінансуючої Установи або Лізингодавця у зв`язку зі змінами ситуації на грошовому ринку.
Зазначаючи про те, що п.2.10 Договору порушує права споживача, є незаконним та несправедливим, позивач не оспорив вказану умову договору шляхом звернення до суду із зустрічним позовом або звернення із окремим позовом про визнання п.2.9. або п.2.10 Договору недійсним.
У зв`язку з чим, лізингодавець відповідно до умов вказаного договору був наділений правом в односторонньому порядку проіндексувати розмір лізингових платежів.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували, що сума заборгованості за лізинговими платежами становить 94 670,66 гривень.
Проте, до відзиву на позовну заяву позивачем було подано:
- копію платіжної інструкції від 16.12.2021 на суму 99 022,60 гривень;
- копію платіжної інструкції від 06.05.2022 на суму 15 236,08 гривень;
- копію платіжної інструкції від 13.06.2022 на суму 15 236,08 гривень;
- копію платіжної інструкції від 07.07.2022 на суму 15 236,08 гривень;
- копію платіжної інструкції від 24.08.2022 на суму 15 236,08 гривень;
- копію платіжної інструкції від 07.09.2022 на суму 15 606,74 гривень;
- копію платіжної інструкції від 10.10.2022 на суму 15 241,14 гривень;
- копію платіжної інструкції від 07.11.2022 на суму 15 241,14 гривень;
- копію платіжної інструкції від 07.12.2022 на суму 15 236,12 гривень;
- копію платіжної інструкції від 10.01.2023 на суму 12 182,03 гривень;
- копію платіжної інструкції від 06.02.2023 на суму 12 182,03 гривень;
- копію платіжної інструкції від 17.01.2022 на суму 15 235,93 гривень;
- копію платіжної інструкції від 07.07.2022 на суму 15 235,93 гривень;
- копію платіжної інструкції від 08.02.2022 на суму 15 235,93 гривень;
- копію платіжної інструкції від 05.02.2022 на суму 15 235,93 гривень;
- копію платіжної інструкції від 04.03.2022 на суму 18 235,90 гривень;
- копію платіжної інструкції від 02.03.2022 на суму 18 235,90 гривень;
- копію платіжної інструкції від 08.04.2022 на суму 15 235,93 гривень;
- копію платіжної інструкції від 08.04.2022 на суму 15 235,93 гривень.
З наданих платіжних документів вбачається, що останній платіж було здійснено відповідачем у лютого 2023 року, а тому, починаючи з березня 2023 року до моменту розірвання договору відповідач не сплачував лізингові платежі.
Загальний розмір заборгованості за вказаний період згідно наведених грошових сум у Графіку платежів склав 94 670,66 гривень.
При цьому, відповідач заперечуючи проти наявної заборгованості за основним грошовим зобов`язанням не надав жодного належного та допустимого доказу, що підтверджує сплату ним у період з березня 2023 року до моменту розірвання договору грошових коштів в якості оплати лізингових платежів.
У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що три відсотки річних, штраф, пеня, неустойка були нараховані із порушенням п.18, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.
У пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вказано, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Положеннями ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, Законами України «Про фінансовий лізинг» та «;Про захист прав споживачів».
Правовідносини щодо укладення кредитного договору вргульовано Главою 71, параграф 2 «Кредит».
Оскільки, правовідносини, що виникли між сторонами не є кредитними, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не можуть бути застосовані в даному конкретному випадку.
Дійсно, у п.30 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, протягом дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, лізингоодержувач (у тому числі його правонаступник), який є суб`єктом господарювання, має право звернутися до лізингодавця або особи, до якої перейшли права та обов`язки такого лізингодавця (далі у цьому пункті - лізингодавець), із заявою про застосування мораторію на нарахування та сплату лізингових та інших платежів за договором фінансового лізингу, включаючи заборгованість за ними, неустойку (штраф, пеню) (далі - заява), за сукупності визначених законом умов.
Проте, вказана норма не може бути застосована, оскільки, право на звернення із заявою про застосування мораторію належить лізингоодержувачу – суб`єкту господарювання.
У зв`язку з чим, позивач мав право на нарахування відсотків річних, інфляційних втрат, пені та неустойки.
В той же час, суд не погоджується із розрахунком відсотків річних та неустойки з огляду на наступне.
Щодо відсотків річних, суд зазначає наступне.
Згідно наданого позивачем розрахунку відсотків річних, їх загальний розмір за період з 01.09.2023 по 22.09.2025 становить 46 811,40 гривень.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України).
У п.2.7. Договору, визначено, що у разі, якщо Лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України Сторони погодили, що Лізингодавець має право нарахувати, а Лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24 Двадцять чотири) проценти річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості. Сторони домовились, що такі проценти в бухгалтерському обліку відносяться на винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий в лізинг Об`єкт лізингу, у зв`язку із чим розмір винагороди (комісії) Лізингодавцю за отриманий в лізинг Об`єкт лізингу збільшується на суму таких сплачених процентів.
Тобто, сторони чітко визначили розмір відсотків річних, які підлягають застосуванню у разі порушення ОСОБА_1 зобов`язання за договором лізингу.
За змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Законодавець врегулював загальні засади відповідальності учасників правових відносин таким чином, що відповідальність передбачена за правопорушення у шляхом застосування до правопорушників санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати вкожному конкретному випадку.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
В даному конкретному випадку розмір відсотків, погоджений між сторонами становить 24% річних, що у 8 разів перевищує мінімальний гарантований державною розмір відповідальності сторін за прострочення виконання зобов`язання.
Вказана обставина свідчить про те, що лізингодавець як сильніша сторона у даних правовідносинах запропонувала відповідачеві такий розмір санкції за порушення виконання зобов`язання, який вочевидь покладає на відповідача надмірний тягар.
Суд також враховує майновий стан відповідача. Так, відповідно до інформаційної довідки з ДРРП №483661167, відомості про реєстрацію за відповідачем права власності на будь-які об`єкти нерухомого майна – відсутні.
Тож, враховуючи, що зобов`язання має виконуватись належним чином, проте, беручи до уваги очевидну неспівмірність заявлених до стягнення відсотків річних, суд виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, вважає, що грошова сума у розмірі 9 467,06 гривень (10% від суми боргу за основним зобов`язанням) є тією сумою, яка у повній мірі стимулюватиме боржника до належного виконання зобов`язання.
Щодо неустойки, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 ст.22 Закону України «Про фінансовий лізинг», невиконання лізингоодержувачем обов`язку щодо повернення об`єкта фінансового лізингу відповідно до умов договору фінансового лізингу є підставою для нарахування неустойки, сплату якої лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача, у розмірі подвійної суми лізингового платежу, який необхідно було сплатити в останньому періоді, що передує періоду невиконання зазначеного обов`язку, в розрахунку за кожний день такого невиконання, за час невиконання, якщо інший розмір неустойки не визначений умовами договору фінансового лізингу.
У п.7.12 Договору, укладеного між учасниками справи визначено, що якщо Лізингоодержувач та/або інші особи, яким Об`єкт лізингу може бути надано Лізингоодержувачем у тимчасове користування, не повернули Об`єкт лізингу або повернули його невчасно, зокрема у випадках вилучення Об`єкта лізингу у відповідності до даного Договору або чинного законодавства України. Лізингоодержувач сплачує на вибір Лізингодавця: неустойку у розмірі подвійної суми лізингового платежу, який необхідно було сплатити Лізингоодержувачу в останньому періоді лізингу, який передує періоду невиконання Лізингоодержувачем обов`язку по поверненню Об`єкту лізингу, в розрахунку за кожен день такого невиконання - за весь час невиконання; або Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю договірну санкцію (неустойку) у розмірі 1 (Один) відсоток Остаточної загальної вартості Об`єкта лізингу, за кожен день прострочення повернення Об`єкта лізингу.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, загальний розмір нарахованої неустойки становить 761 644,44 гривень, з яких позивач просить стягнути 322 555,68 гривень.
Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У постанові Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 924/441/20, Суд звертав увагу на необхідність врахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та зазначав, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.»
Критерії зменшення процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у господарській справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду визначила з посиланням на частину першу статті 233 Господарського кодексу (далі - ГК) України, відповідно до якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
На думку суду, нарахований розмір неустойки, навіть з урахуванням суми, на яку він був зменшений позивачем не відповідає критеріям розумності, справедливості та достатності з огляду на наступне.
Першочергово слід звернути увагу на ступінь виконання зобов`язання відповідачем. Згідно наданих позивачем платіжних документів, загальний розмір лізингових платежів, що були сплачені відповідачем становить 379 343,50 гривень, що складає майже 50% від погодженої у договорі суми.
Тобто, відповідач вживав активних заходів задля належного виконання зобов`язання.
Суд також враховує майновий стан відповідача. Як вже було зазначено, відповідно до інформаційної довідки з ДРРП №483661167, відомості про реєстрацію за відповідачем права власності на будь-які об`єкти нерухомого майна – відсутні. Тому, стягнення неустойки у повному обсязі покладатиме на відповідача надмірний тягар, а також призведе до того, що відповідач буде у такому становищі, за якого не зможе задовольнити звичайні буденні потреби (придбання речей першої необхідності, продуктів харчування, медичних ліків, житла, одягу тощо).
При цьому, зменшення пені не призведе до порушення прав та інтересів позивача, оскільки, втрати від девальвації національної валюти будуть компенсовані за рахунок інфляційних втрат, що були нараховані позивачем, та які є обґрунтованими.
Позивач також не позбавлений права компенсувати втрати, пов`язані із користуванням відповідачем транспортним засобом, шляхом ініціювання позову про стягнення відповідних грошових витрат.
Більше того, відповідно до п. 2.2 Договору, усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у Число сплати, в національній валюті України (гривни відповідно до Графіку та Загальних умов, а також інших положень цього Договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Об`єкта лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.5, 2.6. Загальних умов): винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий у лізинг Об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.7.-2.9., 3.5. Загальних умов (далі - «Винагорода»). При цьому Сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим Договором не містять покупної ціни передбаченої цим Договором і, у сукупності, є платою за користування Об`єктом лізингу.
Тобто, за користування об`єктом лізингу відповідач вже і так сплатив грошову суму у розмірі 379 343,50 гривень, та ще 94 670,66 гривень буде стягнуто за рішенням суду.
Тому, суд вважає, що 100% розміру невиконаного основного зобов`язання, тобто, 94 670,66 гривень є тією сумою, яка буде відповідати критеріям розумності, збалансованості та справедливості, у повній мірі забезпечуватиме виконання основної функції пені – стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та не призведе до збагачення позивача без належних на те підстав.
Отже, розрахунок заборгованості відповідача повинен виглядати наступним чином:
- прострочена заборгованість за лізинговими платежами – 94 670,66 гривень;
- пеня – 12 830,71 гривень;
- відсотки річних – 9 467,06 гривень;
- інфляційне збільшення – 20 580,79 гривень;
- неустойка за прострочення повернення об`єкту лізингу – 94 670,66 гривень;
- всього – 232 219,88 гривень.
Тому, з урахуванням зазначеного, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості, шляхом стягнення з ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 232 219,88 гривень.
Щодо позовної вимоги про вилучення (повернення) об`єкту лізингу, суд зазначає наступне.
У позовній заяві позивач просить вилучити у відповідача об`єкт лізингу та передати позивачу.
Зі змісті додатку «Специфікація до Договору, вбачається, що об`єктом лізингу за договором є т/з Renault Sandero StepWay Zen, рік випуску – 2021, вартість об`єкта лізингу – 365 639,17 гривень.
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , власником т/з Renault Sandero StepWay Zen, рік випуску – 2021 є ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» 
24 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗИНГ» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було підписано акт-прийому-передачі об`єкту лізингу в користування за договором фінансового лізингу від 15.12.2021 №№211215-1/ФЛ-Ф-А, за яким лізингодавець передав об`єкт лізингу, а саме, т/з Renault Sandero StepWay Zen, рік випуску – 2021, а лізингоодержувач прийняв його в користування.
Тобто, об`єкт лізингу, який належить на праві власності ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» був переданий ОСОБА_1 .
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач не надав доказів на підтвердження того, що після розірвання договору об`єкт лізингу був повернутий позивачу. 
Частиною 4 ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що після отримання лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу лізингодавець має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача, та/або вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу, у тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса:
1) у разі якщо лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів;
2) за наявності інших підстав, встановлених договором фінансового лізингу або законом.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг», для цілей цієї статті сторона вважається повідомленою про відмову від договору та його розірвання, якщо минуло шість робочих днів (у разі якщо договором не передбачено більший строк) з дня, наступного за днем надсилання іншою стороною відповідного повідомлення на поштову адресу та/або адресу електронної пошти, зазначену в договорі, що розривається.
Частиною 6 ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що договір фінансового лізингу може бути достроково розірваний з інших підстав, встановлених законом або таким договором.Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про фінансовий лізинг», у разі повернення лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу, у тому числі з підстав розірвання договору фінансового лізингу та в інших випадках, визначених договором фінансового лізингу та цим Законом, лізингоодержувач зобов`язаний повернути об`єкт фінансового лізингу лізингодавцю у стані, в якому такий об`єкт було отримано від нього, з урахуванням нормального зносу, або у стані, визначеному договором фінансового лізингу та супровідною документацією на об`єкт фінансового лізингу.
У п.6.6.1. Договору сторони погодили, що лізингодавець надсилає Лізингоодержувачу повідомлення про відмову від Договору (його розірвання) та вилучення Об`єкта лізингу із зазначенням строку та місця його передачі Лізингодавцю в межах України. Якщо інше не встановлено у такому повідомленні місцем виконання Договору (зобов`язань по Договору) щодо повернення Лізингоодержувачем Об`єкта лізингу є місцезнаходження Лізингодавця. Лізингоодержувач зобов`язаний за свій рахунок, протягом строку встановленому в говідомленні про вилучення Об`єкта лізингу, повернути Об`єкт лізингу Лізингодавцю. Незалежно від цього Лізингодавець має право самостійно вилучити Об`єкт лізингу : місця зберігання (знаходження, експлуатації, ремонту тощо) Об`єкта лізингу без будь-яких погоджень або дозволів Лізингоодержувача або будь-яких інших осіб, з покладенням на Лізингоодержувача понесених при цьому витрат. Лізингоодержувач вважається повідомленим про відмову від Договору та його розірвання, якщо минуло шість робочих днів з дня, наступного за днем відправлення Лізингодавцем відповідного про це повідомлення та з цього моменту цей Договір є розірваним.
Згідно п.6.6.2 Договору, лізингоодержувач зобов`язаний повернути Об`єкт лізингу, з усіма його складовими частинами, обладнанням, документами та іншими складовими, отриманими згідно Акту, в стані, в якому він передавався Лізингоодержувачу в лізинг, з урахуванням нормального зносу, який повинен був виникнути під час строку лізингу, у придатному для експлуатації стані.
У справі, що розглядається, лізингоодержувач не виконував зобов`язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором, у зв`язку із чим позивач скористався своїм правом на відмову від договору та просив стягнути заборгованість за договором за договором і вилучити (повернути) предмет лізингу відповідно до умов договору та чинного законодавства.
У постанові ВП ВС від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19 зроблено висновок про те, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів.
Проте, відповідно до п. 2.2 Договору, усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у Число сплати, в національній валюті України (гривни відповідно до Графіку та Загальних умов, а також інших положень цього Договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Об`єкта лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.5, 2.6. Загальних умов): винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий у лізинг Об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.7.-2.9., 3.5. Загальних умов (далі - «Винагорода»). При цьому Сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим Договором не містять покупної ціни передбаченої цим Договором і, у сукупності, є платою за користування Об`єктом лізингу.
Тобто, грошова сума у розмірі 94 670,66 гривень, що була стягнута судом в якості простроченої заборгованості за лізинговими платежами не є платою за відшкодування об`єкту лізингу, а є платою за користування об`єктом лізингу.
У зв`язку з чим, ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» може заявляти вимогу як про стягнення лізингових платежів так і вимогу про повернення майна.
Як вже було встановлено судом, у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» розірвало договір в односторонньому порядку, про що повідомила ОСОБА_1 шляхом направлення повідомлення про розірвання договору. У вказаному повідомленні ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» також просило ОСОБА_1 повернути об`єкт лізингу.
Під час розгляду справи відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що об`єкт лізингу ним було повернуто після розірвання договору у встановленому договором та законом порядку.
При цьому, позивач у позовній заяві заявляється вимога про вилучення об`єкта лізингу, адже на його думку за змістом ст.291 ЦК України та ст.17 та 20 Закну України «Про фінансовий лізинг», власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження належним майном.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном».
Тобто, заявлений ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ» позов фактично є негаторним позовом.
Проте, суд не погоджується із обраним позивачем способом захистом з огляду на наступне.
Питання про повернення майна, яке було предметом договору, який було в подальшому розірвано на вимогу однієї сторони у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання за вказаним договором був предметом розгляду у постанові КЦС ВС від 31 травня 2023 року у справі № 686/1727/20.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.
У зв`язку з чим, ВС зробив висновок про те, що оскільки правова підстава, на якій позивач передала кошти відповідачу у сумі 526 549 грн 88 коп. відпала унаслідок розірвання договору купівлі-продажу та повернення нежитлового приміщення у власність ОСОБА_2 . Таким чином оспорювана сума вважається отриманою ОСОБА_2 безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню позивачу.
В даному конкретному випадку позивачем було на виконання укладеного з відповідачем договору лізингу було передано об`єкт лізингу, а саме, т/з Renault Sandero StepWay Zen, рік випуску – 2021.
В подальшому, договір між учасниками справи було розірвано в односторонньому порядку на вимогу ТОВ «БЕСТ ПОЗИКА» у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язання.
При цьому, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що ним було повернуто переданий за договором транспортний засіб, що був об`єктом договору лізингу.
Таким чином, переданий транспортний засіб слід вважати безпідставно набутим ОСОБА_1 , а тому, в розумінні ст.1212ЦК України є таким, що підлягає поверненню.
У зв`язку з чим, суд вважає, що в даному конкретному випадку, належним способом захисту буде звернення до суду із кондиційним позовом про повернення майна в порядку, визначеною главою 83 ЦК України.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Тому, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту, у задоволенні позову в частині вилучення майна слід відмовити.
Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.
Згідно платіжної інструкції від 24.09.2025 №69, позивачем сплачено в якості судового збору грошову суму у розмірі 8 393,07 гривень.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовна заява містила вимогу немайнового та майнового характеру.
За вимогу немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 422,40 гривень, та оскільки суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, вказана грошова сума не підлягає стягненню з відповідача.
Інша частка суми сплаченого судового збору підлягає розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову – 497 662,12 гривень.
Розмір задоволених позовних вимог – 232 219,88 гривень.
Питома вага – 0,466 (232 219,88/497 662,12)
Сума судового збору, пропорційна заявленим позовним вимога – 2 782,33 гривень (5 970,67*0,466)
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з відповідача в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню сума сплаченого судового збору, пропорційна до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 782,33 гривень.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗІНГ» до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості за договором лізингу – задовольнити частково.
Стягнути з відповідача – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 , на користь позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗИНГ», м. Київ, вул. Ярославів Вал, 13/2, літ.Б, ЄДРПОУ – 33880354, грошову суму у розмірі 232 219 (двісті тридцять дві тисячі двісті дев`ятнадцять) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок. 
Стягнути з відповідача – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 , на користь позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕСТ ЛІЗИНГ», м. Київ, вул. Ярославів Вал, 13/2, літ.Б, ЄДРПОУ – 33880354, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 782 (дві тисячі сімсот вісімдесят дві) гривні 33 (тридцять три) копійки.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30 червня 2026 року.

Суддя          Косіцина В.В.