СпСправа № 523/26545/25
Провадження №2/523/2210/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2026 р.   м. Одеса 

Пересипський районний суд міста Одеси 
у складі головуючої – судді: Кремер І.О., 
з участю секретаря судового засідання: Павлова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 24 в місті Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 523/26545/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 24.01.2001 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.05.2023 за результатами розгляду справи №523/1760/23 було розірвано. 06.10.2004 ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі – продажу набула у власність житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м. Вказана житлова квартира була придбана позивачкою за час перебування у шлюбі із відпвідачем ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя. 
Оскільки, спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м.
Суд констатує, що в рамках розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти даного позову в повному обсязі з тих підстав, що житлова кватира за адресою: АДРЕСА_1 хоч і була придбана за період шлюбу, однак, за кошти від продажу квартири батька відповідача із додаванням його особистих коштів. Позивачка ОСОБА_1 ніде не працювала та 10 років перебувала на утриманні відповідача. ОСОБА_1 не цікавиться станом житла, не піклується про його збереження та утримання, свідченням чого є наявність заборгованості по комунальним платежам.
Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 18.12.2025 було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 01.04.2026 було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Однак, подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, та провести розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, направлялось повідомлення за місцем реєстрації відповідача, однак, згідно поштового повідомлення, адресат за місцем своєї реєстрації відсутній, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК).
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Згідно приписів ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.
По справі встановлено, що 24.01.2001 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.05.2023 за результатами розгляду справи № 523/1760/23 було розірвано, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного рішення суду. 
Судом зазначає, що 06.10.2004 ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі – продажу набула у власність житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м.
Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією Договору купівлі – продажу від 06.10.2004 (надалі – Договір), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3621.
Суд констатує, що зазначено майно було придбано позивачкою за час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 .
З приводу твердження відповідача ОСОБА_2 , вказаним ним у відзиві на позовну заяву про те, що житлова кватира за адресою: АДРЕСА_1 хоч і була придбана за період шлюбу, однак, за кошти від продажу квартири батька відповідача із додаванням його особистих коштів, то суд зазначає, що в підтвердження викладеної обставини суду не було надано жодного доказу.
Правовідносини між сторонами випливають із норм Глави 8 Сімейного кодексу України.
Згідно приписів ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначені положення також резюмуються ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11).
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався.
Таким чином, придбавши спірне майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується.
В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких умов, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи про те, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою та відповідачем право власності по 1/2 частці спірного майна, залишивши таке у їх спільній частковій власності.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача.
Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. ст.ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 258 259, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – задовольнити. 
Здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме житлової квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлової квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 37,7 кв.м
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачкою судовий збір в розмірі 9084 /дев`ять тисяч вісімдесят чотири/ грн. 00 коп.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , мешканка: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканець: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 26 травня 2026 року.

Суддя Пересипського
районного суду м. Одеси: І.О. Кремер