ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
Держпром, 8-й під`їзд, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022, 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2026 р.	м. Харків	Справа №922/704/26	

Господарський суд Харківської області у складі судді Добрелі Н.С. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом 	Фізичної особи-підприємця Куровської Марини Вячеславівни 	
до	Фізичної особи-підприємця Масалітіна Олексія Дмитровича 	
про	стягнення коштів	

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

ФОП Куровська М.В. звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ФОП Маслітіна О.Д., в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуту суму в розмірі 56.500,00, грн, пеню в розмірі 3% у сумі 640,85 грн, інфляційні втрати в розмірі 737,35 грн, а також судові витрати.
Фактичними підставами позову є бездіяльність відповідача в частині повернення позивачу грошових коштів після розірвання договору оренди нерухомого майна.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.03.2026 з урахуванням малозначності справи №922/704/26 в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи без повідомлення сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.05.2026 у справі №922/704/26 залишено без розгляду клопотання відповідача про долучення доказів.
07.05.2026 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позову заяву (вх. №10961), в якому останній просить суд поновити строк для подання відзиву на позову заяву та долучити його до матеріалів справи.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.05.2026 року було відмовлено відповідачу в клопотанні про поновлення строку на подачу відзиву та відзив залишено без розгляду.
Частиною п`ятою статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Ухвала про відкриття провадження в даній справі була надіслана засобами поштового зв`язку за місцезнаходження відповідача та отримана останнім 12.03.2026, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Положеннями частини другої статті 14 ГПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя статті 13 ГПК України).
Відповідно до частини дев`ятої статті 165, частини другої статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Як вбачається, ухвалою господарського суду Харківської області від 07.05.2026 року було відмовлено відповідачу в клопотанні про поновлення строку на подачу відзиву та відзив залишено без розгляду, у зв`язку з чим суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розгляну за наявними матеріалами справи.
Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне.
Між ФОП Масалітіним О.Д. (орендодавець) та ФОП Куровською М.В. (орендар) був укладений Договір оренди нерухомого майна від 03.12.2024 №1 (далі - Договір оренди-1). Згідно з його умовами орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 61,9 кв. м, розташованого на першому поверсі житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Тракторобудівників, 89 (Об`єкт оренди).
Згідно з пунктом 2.1. Договору оренди-1 орендодавець передає, а орендар приймає Об`єкт оренди з моменту підписання сторонами Акта прийому-передачі Об`єкта оренди.
У відповідності до пункту 3.1. Договору оренди-1 загальна сума місячної орендної плати на день підписання Договору становить 6.000,00 грн на місяць. Така сума орендної плати зберігається протягом шести місяців.
Орендна плата нараховується з дня підписання сторонами Акта прийому-передачі Об`єкта оренди до дати підписання Акта приймання-передачі та повернення ключів від приміщень (пункт 3.4. Договору оренди-1).
Договір набирає сили з дня підписання та діє до 03.06.2025. Строк дії Договору не може бути продовжений автоматично. Якщо сторони домовилися про продовження строку дії даного Договору, про це складається відповідна додаткова угода (пункти 7.1., 7.3. Договору оренди-1).
На підставі Акту приймання-передачі приміщення від 03.12.2024 до договору оренди -1 в. 03.12.2024 року орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення загальною площею 61,9 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Харків, пр-т Тракторобудівників, 89 в належному стані, ніяких скритих дефектів сторонами не виявлено.
Також у цей день між сторонами був підписаний Акт прийому-передачі коштів від 03.12.2024 №1, згідно з яким орендар переказ, а орендодавець прийняв на власну банківську карту грошовий переказ у сумі 6.000,00 грн.
В подальшому між ФОП Масалітіним О.Д. (орендодавець) та ФОП Куровською М.В. (орендар) був укладений Договір оренди нерухомого майна від 25.03.2025 №1-25 (далі - Договір оренди-2). За яким орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 61,9 кв. м, розташованого на першому поверсі житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Тракторобудівників, 89 (Об`єкт оренди).
Згідно з пунктом 2.1. Договору оренди-2 орендодавець передає, а орендар приймає Об`єкт оренди з моменту підписання сторонами Акта прийому-передачі Об`єкта оренди.
У відповідності до пункту 3.1. Договору оренди-2 загальна сума місячної орендної плати на день підписання Договору становить 9.000,00 грн на місяць. Така сума орендної плати зберігається протягом дванадцяти місяців.
Орендна плата нараховується з дня підписання сторонами Акта прийому-передачі Об`єкта оренди до дати підписання Акта приймання-передачі та повернення ключів від приміщень (пункт 3.4. Договору оренди-2).
Договір набирає сили з дня підписання та діє до 03.06.2026. Строк дії Договору не може бути продовжений автоматично. Якщо сторони домовилися про продовження строку дії даного Договору, про це складається відповідна додаткова угода (пункти 7.1., 7.3. Договору оренди-2).
26.03.2026 відповідачем був виставлений позивачу рахунок-фактура №1 на суму 108.000,00 грн. Платіжною інструкцією від 31.03.2025 №11 позивачем були сплачені відповідачу грошові кошти в сумі 108.000,00 грн.
Як свідчать матеріали справи, між сторонами були підписані Акти надання послуг від 03.01.2025 №2 на суму 6.000,00 грн, від 03.02.2025 №3 на суму 9.000,00грн, від 03.03.2025 №4 на суму 9.000,00 грн за Договором оренди-1 від 03.12.2024 року та акт від 01.04.2025 №5 на суму 108.000,00 грн за Договором оренди-1-25 від 25.03.2025 року.
15.09.2026 між позивачем та відповідачем був підписаний Акт приймання-передачі приміщення до договору оренди-1 від 03.12.2024 року, за яким орендодавець прийняв, а орендар передав приміщення загальною площею 61,9 кв. м, що знаходяться за адресою: м. Харків, пр-т Тракторобудівників, 89.
01.12.2025 позивач надіслав відповідачу лист-претензію від 29.11.2025, в якій посилаючись на дострокове припинення договору оренди просив до 10.12.2025 виконати зобов`язання, а саме щодо розірвання договору оренди шляхом повернення коштів у розмірі 54.000,00 грн. Втім, відповідач відповіді на претензію не надав, грошові кошти позивачу не повернув.
Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту шляхом вжиття наведених у позові способів захисту права.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутої суми в розмірі 56.500,0 грн, 3% річних та інфляційних втрат.
В якості правових та фактичних підстав позову позивач зазначає, що оскільки укладений між сторонами договір оренди-1-25 від 25.03.2025 року нежитлового приміщення був розірваний, то відсутні підстави для збереження відповідачем невикористаної частини орендних платежів, у зв`язку з чим такі кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України.
Таким чином, причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо наявності або відсутності правових підстав для стягнення з відповідача 56.500,00 грн отриманих без достатніх правових підстав.
Положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
У цій справі предметом спору є визначена позивачем вимога про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів.
Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такими обставинами є певні юридичні факти, які тягнуть за собою певні юридичні наслідки. Отже, підставу позову складають дві складові: юридична та фактична.
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
У цій справі фактичними підставами позову є твердження про розірвання договору оренди нерухомого майна та подальше збереження відповідачем коштів за відсутності правової підстави, а правовою складовою підстав позову є посилання позивача на положення статей 11, 509, 510, 610-612, 625, 1212 ЦК України, статей 42, 193, 216, 218, 222 ГК України.
Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах цієї справи позовних вимог, суд враховує наступне.
Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, урегульовані нормами, закріпленими у главі 83 ЦК України.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Передбачений інститутом кондикції вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Отже предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19)).
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз положень статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що ця стаття стосується позадоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого, збереженого майна (кондикційні зобов`язання), що виникають за наявності одночасно таких умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна(відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
При цьому, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Такі висновки щодо застосування положень глави 83 ЦК України та, зокрема статті 1212 ЦК України, є сталими у судовій практиці та викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.12.2021 у справі №911/1101/21, від 06.06.2022 у справі №903/142/21 та в інших.
Отже, основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).
З урахуванням того, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача коштів, оскільки відсутні підстави для збереження відповідачем сплаченого позивачем платежу в рахунок орендної плати за рік, у цій справі підлягають встановленню підстави набуття відповідачем таких коштів.
Як було встановлено вище та зазначається позивачем у позовній заяві, на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури від 26.03.2025 №1 позивач здійснив на користь відповідача оплату в розмірі 108.000,00 грн за платіжним дорученням від 31.03.2025 №11. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази судом встановлено, що позивачем за зазначеним платіжним дорученням здійснений платіж в якості сплати річної орендної плати (за 12 місяців) за Договором оренди 1-25 від 25.03.2025 року.
Наведене свідчить, що 108.000,00 грн були сплачені та набуті відповідачем за наявності належної підстави - на підставі Договору оренди 1-25 від 25.03.2025 року. Окрім цього, між сторонами був підписаний Акт надання послуг від 01.04.2025 №5 на суму 108.000,00 грн, де в графі "найменування робіт, послуг" зазначено - "орендна плата за період з квітня 2025 р. по квітень 26 р".
У позові позивач стверджував про те, що Договір оренди 1-25 від 25.03.2025 року був розірваний між сторонами внаслідок повернення орендованого нерухомого майна на підставі Акту приймання-передачі приміщення від 15.09.2025, проте суд вважає данні твердження позивача помилковими, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, повернення орендованого нерухомого майна відбулося за іншим правочином, а саме Договором оренди-1 від 03.12.2024 року, котрий був укладений сторонами раніше 03.12.2024, оскільки в матеріалах справи наявний відповідний акт приймання передач майна саме за договором-1 від 03.12.2024 року, іншого акту приймання передач (повернення) орендованого майна за новим договором 1-25 від 25.03.2025 року матеріали справи не містять. Крім того, спірне орендоване майно було передано позивачу в оренду саме за цим Договором оренди-1 від 03.12.2024 року.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 6.10. постанови від 26.06.2018 у справі №910/9072/17 дійшла висновку про те, що необхідною умовою для застосування пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.
Частиною першою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсним або розірваним договору оренди-1-25 від 25.03.2025 року , угоди щодо його дострокового розірвання (як стверджує позивач у позовній заяві) матеріали справи також не містять.
Також, матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем дій, спрямованих на реалізацію передбаченого Договором оренди 1-25 від 25.03.2025 року права (пункт 8.2.) на припинення договору, як і відсутні докази письмового повідомлення відповідача про таку відмову, що могло би свідчити про його розірвання в односторонньому порядку. 
З огляду на викладене, суд зазначає, що положення статті 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спірні грошові кошти були перераховані позивачем та набуті відповідачем на підставі Договору оренди- 1-25 від 25.03.2025 року, який недійсним не визнавався та не був розірваний за згодою сторін та/або в односторонньому порядку (докази розірвання або визнання недійсним відповідного правочину матеріали справи не містять).
Отже, спірні правовідносини мають договірний характер, що виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Зазначені висновки повністю відповідають сталій судовій практиці щодо застосування цієї норми права та узгоджуються з висновками Верховного Суду, наведеними вище по тексту цієї постанови.
Окрім цього, закон не передбачає такої підстави як закінчення строку дії договору для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним. Тобто закінчення строку дії Договору оренди також не є підставою для повернення безпідставно отриманих грошових коштів відповідно до статті 1212 ЦК України (правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 26.06.2017 у справі №910/9072/17 на який посилається позивач у позовній заяві).
Суд зазначає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 13 ГПК України).
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16ц).
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи те, що в матеріалах справи наявний акт приймання-передач орендованого майна як в оренду так й повернення з оренди саме за договором оренди -1 від 03.12.2024 року, доказів передачі в оренду та з оренди майна за договором оренди 1-25 від 25.03.2025 року матеріали справи не містять, крім того, оскільки в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсним або розірваним договору оренди майна 1-25 від 25.03.2025 року (за згодою сторін або в односторонньому порядку), приймаючи до уваги принцип презумпції правомірності правочину, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутої суми за договором оренди майна 1-25 від 25.03.2025 року в розмірі 56.500,00 грн є необґрунтованою та безпідставною, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо похідних вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, то суд зазначає , що оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволені основної вимоги про стягнення 56.500 грн, то також, не підлягає й задоволенню вимоги про стягнення пені в розмірі 3% у сумі 640,85 грн та інфляційних втрат у розмірі 737,35 грн, котрі є похідними від основної вимоги.
За таких обставин, з урахуванням приписів наведених правових норм та на підставі матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.
Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до статті ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною четвертою статті 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Частинами першою, четвертою статті 129 ГПК України визначено, що судовий збір покладається спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що судом було відмовлено в позові, то витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та витрати на професійну правничу допомогу, понесені ФОП Куровською М.В., залишаються за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 13, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.
2. Судові витрати залишити за Фізичноюї особою-підприємцем Куровською Мариною Вячеславівною.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції Східного апеляційного господарського суду. 
Повне рішення складено "07" травня 2026 р. 

Суддя		Н.С. Добреля