Справа № 442/3939/25 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/4364/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
суддів Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю секретаря Костюк С.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2025 року,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) «Газорозподільні мережі України» в особі Львівської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути зі згаданого відповідача на користь позивача 2 184 грн. 97 коп. боргу за надані послуги з розподілу природного газу за період вересень 2023– квітень 2025 року.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідач ОСОБА_1 , який проживає у квартирі АДРЕСА_1 , з 01.09.2023 року є споживачем послуг з розподілу природного газу Товариства, якому надаються послуги з розподілу природного газу по абонентському рахунку № НОМЕР_1 . 
Зазначалося, що споживання природного газу підтверджується зміною показників обсягу природного газу та показами лічильника, що відображено у додатку № 2 до позовної заяви — розрахунку суми заборгованості за послуги розподілу природного газу. Додатковим підтвердженням прийняття споживачем умов договору розподілу природного газу є невиконання ним обов`язку, передбаченого пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, щодо подання письмової заяви про припинення розподілу газу у разі незгоди з умовами договору. Водночас згідно з п. 1 глави 3 розділу VI цього Кодексу споживачі для здійснення санкціонованого відбору природного газу зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з оператором ГРМ. Вважає, що за таких обставин відповідач зобов`язаний сплачувати вартість послуг з розподілу природного газу, які надає позивач з 01.09.2023 року. Зазначалося, що газопостачання за адресою споживача не припинялося, послуги надавалися відповідно до Типового договору розподілу природного газу, відповідач був приєднаний до газорозподільної системи, фактично користувався послугами та не відмовлявся від їх отримання після набуття оператором ліцензії з 01.09.2023 року (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальнітю «Газорозподільні мережі України» в особі Львівської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу за період вересень 2023 – квітень 2025 року у розмірі 2 184 грн. 97 коп., а також 2 422 грн. 40 коп. судових витрат (а.с. 104–107).

Вищезгадане рішення оскаржив відповідач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та «постановити нове», покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Зазначає, що «що Договору між Відповідачем та Позивачем не те що немає, а й не може бути апріорі оскільки Відповідач не є «Замовником», не укладав «Типового договору розподілу природного газу» в натурі».
Вважає, що «Постанови НКРЕКП без державної реєстрації Міністерством юстиції України - є офертою, отже до уваги не беруться».
Зазначає, що наданий до суду «Розрахунок суми ...» не є фінансовим документом по всім параметрам, що прописані в ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» (а.с. 114-126).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою (отримана апелянтом 13.02.2026 року; а.с. 164), запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 149-150).
Клопотань від сторін про апеляційний розгляд справи з повідомленням учасників справи до суду не поступало.

30 січня 2026 року позивач подав до суду Відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін (а.с. 155-158).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) всіма учасниками справи (в тому числі – і апелянтом) те, що відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з розподілу природного газу, які надає позивач, що стверджується (зокрема) тим, що відповідач отримані ним за спірний період (вересень 2023 року – квітень 2025 року) послуги частково оплачував, а саме: у липні 2024 року сплатив за надані йому послуги 1 000 грн. (а.с. 19). 
Крім цього, судами встановлено, що від послуг позивача відповідач не відмовлявся: докази про протилежне у матеріалах справи відсутні. 
За наведених вище обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, «що Договору між Відповідачем та Позивачем не те що немає, а й не може бути апріорі оскільки Відповідач не є «Замовником», не укладав «Типового договору розподілу природного газу» в натурі», не можуть прийматися до уваги.

Матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості по оплаті відповідачем наданих йому позивачем послуг, які долучені до матеріалів справи позивачем (а.с. 19), а тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що наданий позивачем до суду «Розрахунок суми ...» не є фінансовим документом по всім параметрам, що прописані в ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», також не можуть прийматися до уваги, оскільки доводи сторони про необґрунтованість розрахунку заборгованості за надані послуги є безпідставними, якщо на спростування цього розрахунку сторона, яка його заперечує (оспорює), не надала власного розрахунку.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни (та, відповідно, для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі чи частково) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено у 2026 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2026 року – 3 328 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 2 184 грн. 97 коп. заборгованості за надані йому послуги.
Відтак, ціна позову у цій справі складає 2 184 грн. 97 коп., що станом на 01 січня 2026 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп. х 250 = 832 000, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 2 184 грн. 97 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 10 червня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.