П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 572/4868/25
Провадження № 22-ц/4815/740/26

Головуючий у Сарненському районному суді
Рівненської області: суддя Березень Ю.В.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
20 січня 2026 року в м. Сарни
Сарненського району Рівненської області 

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 січня 2026 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства "Житлосервіс" Сарненської міської ради Рівненської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати послуг на утримання будинків, споруд та прибудинкових територій,
в с т а н о в и в :
У вересні 2025 року Комунальне підприємство "Житлосервіс" Сарненської міської ради (далі – КП "Житлосервіс") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 23 401,89 гривень.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що він здійснює утримання та обслуговування будинку, в якому знаходиться квартира АДРЕСА_1 , яка належить на парві власності ОСОБА_1 . Проте упродовж тривалого часу відповідач не бере участі у витратах на утримання багатоквартирного будинку, внаслідок чого утворилася спірна заборгованість.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 20 січня 2026 року позов КП "Житлосервіс" задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП "Житлосервіс" 23401,89 гривень заборгованості, 2 422,40 гривень судового збору та 6500 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених судом обставин, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося що суд прийняв позовну заяву, яка не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки позивач не підтвердив того, що відповідач є власником квартири, за якою обліковується заборгованість. 
Крім того, суд врахував докази, які не були додані безпосередньо до позовної заяви, а подавалися згодом - із заявою про збільшення позовних вимог, яка подана з пропуском строку і щодо прийняття якої не було винесено будь-якого процесуального рішення. 
Також суд першої інстанції не мав достатніх підстав встановлювати розмір боргу на підставі довідки-розрахунку позивача, адже вона є неналежним для цього доказом. На думку заявника, єдиним належним засобом доказування наявності та розміру боргу має бути виписка з банку по особовому рахунку ОСОБА_1 . 
Зверталася увага суду на те, що відповідач заявляв про застосування позовної давності, проте суд відмовив у її застосуванні, посилаючись на карантин та воєнний стан в Україні, однак борг було стягнуто за період з травня 2018 року, тоді як карантин почався лише у березні 2020 року і об`єктивних перешкод для вчасного звернення до суду в позивача не було. 
При цьому покликався на те, що з 17 червня 2023 року він не є власником квартири. 
Зазначав й про безпідставність стягнення з нього витрат на правничу допомогу позивача, адже він не подавав попереднього орієнтовного розрахунку витрат разом із позовною заявою і їхня сума в розмірі 6500 гривень є надмірною та не відповідає складності справи.
З наведених підставі просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у тому числі у стягненні витрат на правничу допомогу.
У поданому відзиві позивач просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зауважував на тому, що в силу п.3 ч.2 ст. 49 ЦПК України був управі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Оскільки заява про збільшення позовних вимог була подана 05 січня 2026 року, а розгляд справи по суті відбувся 14 січня 2026 року, то відповідна заява подана у передбачений процесуальним законодавством строк. Тим більше, певні документи надавалися для спростування обставин, які ставилися під сумнів відповідачем. 
Щодо зміни власника житла, то, на переконання позивача, така обставина не підлягає врахуванню, адже він не отримував жодного повідомлення про перехід права власності, а матеріали справи не містять таких документів, коли справа находилася в провадженні суду. Оскільки обґрунтувань поважних причин неподання доказів зміни власника квартири до суду першої інстанції наведено не було, відповідний доказ не може бути прийнятий апеляційним судом.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказував про те, що відзив на апеляційну скаргу подано з пропуском процесуального строку, а особа, яка його подала, з заявою про продовження строку не зверталася. Отже, відзив слід залишити без розгляду. Також стверджував про те, що в нього відсутній обов`язок доводити до відома про зміну власника, однак, зважаючи на це, він неодноразово звертав увагу суду на відсутність в матеріалах справи доказів належності йому квартири.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
У статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до підпунктів 2, 5, 6, 12-14 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги – це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Виконавець комунальної послуги – це суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору
Індивідуальний споживач – це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги
Послуга з управління багатоквартирним будинком – це результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору
Споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) – це індивідуальний або колективний споживач
Управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) – це фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з пунктом 10 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками. У випадках, визначених законом, договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком укладається від імені співвласників багатоквартирного будинку уповноваженою особою органу місцевого самоврядування.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з того приводу, що ОСОБА_1 , як власник квартири АДРЕСА_1 , не здійснює плати за житлово-комунальні послуги на користь КП "Житлосервіс".
Пред`являючи позов, КП "Житлосервіс" покликалося на те, що всупереч укладеному з ним договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 3361 від 02 січня 2013 року ОСОБА_1 не здійснює оплату послуг за утримання багатоквартирного будинку, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 23 401,89 гривень, яка обліковується за період з травня 2018 року по червень 2025 року.
Разом із позовною заявою до суду було подано зазначений договір з надання послуг та розрахунок за послуги із обслуговуванню житла відповідного абонента.
Отже, відповідно до наведених норм закону та договору ОСОБА_1 є споживачем житлових послуг (послуг з управління багатоквартирним будинком) як власник квартири та спільного майна багатоквартирного будинку і набув обов`язку оплачувати їх вартість.
Між тим, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав з 17 червня 2023 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .
Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення новий власник набуває усіх обов`язків попереднього власника як співвласника.
Як зазначалося, тягар утримання майна в силу статті 322 ЦК України покладено саме на власника. 
Колегія суддів бере до уваги те, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Так, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позов КП "Житлосервіс" частково пред`явлено до неналежного відповідача, адже обставина переходу права власності на квартиру до іншої особи має істотне значення для правильного вирішення спору і підлягає обов`язковому врахуванню.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та статті 322 ЦК України саме власник несе відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг у відповідний період.
При цьому позивач, пред`являючи позов, не надав належних і достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог у частині заборгованості після переходу права власності, чим не виконав свого процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які посилався.
Порушення позивачем процесуального обов`язку щодо належного обґрунтування позовних вимог та визначення належного відповідача не може бути нівельоване недоліками, неповнотою чи нечіткістю викладення заперечень з боку неналежного відповідача, оскільки саме на позивача покладається обов`язок доведення підстав позову та правильного визначення суб`єкта відповідальності.
Тому суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити належність відповідача та вирішити спір по суті щодо належного боржника. 
Враховуючи, що заборгованість сформувалася частково в період, коли відповідач був власником квартири, вимоги підлягають задоволенню лише в цій частині.
Тобто оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким слід стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги за період до відчуження квартири, тобто до червня 2023 року, що становить 15 228,07 гривень.
Колегія суддів відхиляє аргументи автора апеляційної скарги, які зводяться до необхідності повної відмови в задоволенні позову.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18) зроблено висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Між тим, ОСОБА_1 не спростував якості чи обсягу наданих позивачем послуг у період, коли був власником квартири, а доказів оплати заборгованості за послуги з управління будинком відповідач не надав.
Також звертається увага на те, що й положення ст. 28 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у взаємозв`язку зі ст. 27 цього Закону) передбачають чіткий порядок фіксації фактів ненадання або надання послуг неналежної якості шляхом ініціювання перевірки та оформлення акта-претензії. 
Однак нереалізація споживачем зазначеного механізму та відсутність належних доказів складання акта-претензії чи звернення до виконавця послуг у встановленому порядку додатково свідчать про недоведеність відповідних заперечень щодо якості або обсягу наданих послуг.
При цьому обставини позову у відповідній частині є доведеними об`єктивними, переконливими і достатніми доказами й на час його пред`явлення, адже підприємство підтвердило факт наявності між сторонами договірних зобов`язань та надало розрахунок боргу за їхнє невиконання, тоді як відповідач у належний процесуальний спосіб не заперечив та не спростував вимог, не надавши в зв`язку з цим відповідних засобів доказування.
Відхиляються і доводи апеляційної скарги про те, що єдиним належним доказом наявності заборгованості має бути банківська виписка за особовим рахунком відповідача, адже позивач є комунальним підприємством, а не банківською установою.
Як вбачається, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За змістом частин третьої, четвертої ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18 викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.
Разом із цим під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Отже, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02 квітня 2020 року чинності Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Тобто під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває дотепер.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився, і такий стан триває дотепер.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Оскільки станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо позовних вимог КП "Житлосервіс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні, які обліковуються періодом з травня 2018 рок до червня 2023 року, не спливла, то цей строк унаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29 січня 2024 року) й подальшого (з 30 січня 2024 року) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану не є пропущеним.
Підставою для прийняття постанови про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 січня 2026 року.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Житлосервіс" Сарненської міської ради 15 228 (п`ятнадцять тисяч двісті двадцять вісім) гривень 07 копійок заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:       С.В. Хилевич

Судді:      Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків