ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 року м.Дніпро Справа № 912/2463/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії
головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач), 
суддів:  Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.11.2025 (суддя Кузьміна Б.М.)
у справі № 912/2463/25 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕОНІКС" 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" 
про стягнення 195 361,31 грн.

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕОНІКС" звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" про стягнення основної заборгованості у розмірі 150 578,10 грн, інфляційного збільшення у розмірі 32 156,12 грн, 3% річних у розмірі 12 627,09 грн, з покладенням на відповідача витрат зі сплати судового збору.
Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 24.11.2025 у справі № 912/2463/25 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕОНІКС" 150 578,10 грн заборгованості, 12 625,03 грн 3% річних, 32 156,12 грн інфляційних втрат, а також 2 398,18 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.11.2025 по справі № 912/2463/25, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що ТОВ «Леонікс» виставив рахунки за поставлений товар на загальну суму 207 074,97 грн., що підтверджується доданими позивачем до позову копій цих рахунків. Інших рахунків на оплату товару позивач не виставляв та не направляв на адресу відповідача для їх оплати, відомості про такі рахунки також відсутні у позовній заяві. ТОВ «Сучасні Акватехнології» прийняло та оплатило отриманий товар на загальну суму 138 430,00грн., несплачена сума за цими рахунками становить 68 644,65 грн. Окрім того апелянт вважає, що строк пред`явлення вимоги щодо сплати боргу в даному випадку є складовою судової процедури, і у зв`язку з цим строк виконання зобов`язань з оплати товару за виставленими рахунками сторонами не погоджувався та не встановлювався, а отже строк настання зобов`язання зі сплати товару не настав і в такому разі застосування штрафних санкцій до відповідача в розумінні ст.625 ЦК України є неправомірним. Також апелянт зазначає, що за інформацією Головного управління ДПС у Кіровоградській області ТОВ "Сучасні Акватехнології" включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість за господарськими операціями відповідача з ТОВ «Леонікс» суму у розмірі 175 578,13грн., а не суму у розмірі 289 008,42 грн. Різницю суми відповідач не включав до складу податкового кредиту, так як не отримував товар, коригування суми податкового кредиту в податковому обліку відповідач не проводив.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.01.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.11.2025 у справі № 912/2463/25 залишено без руху. Скаржнику надано строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду докази сплати судового збору у сумі 36,60 грн.
Апелянтом усунено недоліки апеляційної скарги. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.11.2025 у справі № 912/2463/25 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що в силу приписів статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Позивачем подано разом з позовною заявою докази скерування Претензії на адресу відповідача. Проте, відповідно до тренінгового номеру АТ «УКРПОШТА» №7903707806694 вказаний лист був повернутий з підстави «За відмовою адресата». Таким чином, твердження відповідача про ненастання строку (терміну) виконання зобов`язань не заслуговують на увагу, а вказують на недобросовісність з його боку та бажанням ввести суд в оману з метою подальшого не виконання зобов`язань щодо оплати поставленого Позивачем Товару. Окрім того зазначає, що відповідь ГУ ДПС у Кіровоградській області підтверджує формування відповідачем податкового кредиту з податку на додану вартість на суму поставленого ТОВ «ЛЕОНІКС» товару, яка є залишковою (несплаченою) заборгованістю у розмірі 150 578,10 грн. При цьому звертає увагу, що суд першої інстанції витребував інформацію в ГУ ДПС у Кіровоградській області щодо включення Відповідачем до податкового кредиту суму ПДВ виключно стосовно поставок, які не були оплачені Відповідачем. Отже суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи та прийняв рішення з урахуванням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕОНІКС" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" була досягнута домовленість щодо поставки відповідачу товару (пластикових лотків). 
Позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату №11 від 16.01.2023 на суму 40 275,12 грн, №79 від 01.06.2022 на суму 23 224,32 грн, №96 від 23.06.2022 на суму 90 206,00 грн, №225 від 17.11.2022 на суму 53 370,53 грн, №199 від 18.10.2022 на суму 81 932,45 грн. 
З наданих позивачем видаткових накладних №70 від 08.06.2022 на суму 23 224,32 грн, №106 від 22.07.2022 на суму 72 164,81 грн, №172 від 18.10.2022 на суму 99 973,64 грн, № 199 від 17.11.2022 на суму 53 370,53 грн та №11 від 16.01.2023 на суму 40 275,12 грн вбачається, що позивачем було поставлено відповідачу вказані вище товари (лотки) на загальну суму 289 008,42 грн.
По факту поставки товару позивач зареєстрував у Єдиному реєстрі податкових накладних відповідні податкові накладні від 18.10.2022 № 13 на суму 81 932,45 грн (ПДВ 13 655,41 грн); від 13.07.2022 № 13 на суму 90 206,00 грн (ПДВ 15 034,33 грн); від 07.06.2022 № 7 на суму 23 224,32 грн (ПДВ 3 870,72 грн); від 17.11.2022 № 13 на суму 53 370,53 грн. (ПДВ 8 895,09 грн); від 16.01.2023 № 11 на суму 40 275,12 грн (ПДВ 6 712,52 грн), всього на суму 289 008,42 грн. 
Відповідачем на підставі виставлених рахунків проведено часткову оплату вартості отриманого товару на загальну суму 138 430,32 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками по рахунку позивача, а саме: 
- 09.03.2023 - 10 000,00 грн з призначенням платежу "оплата за лотки, згідно рах.№11 від 16.01.2023 року в т.ч. ПДВ 20%"; 
- 13.07.2022 - 90 206,00 грн з призначенням платежу "оплата за лотки, згідно рах. №96 від 23.06.2022 року в т.ч. ПДВ 20%"; 
- 07.06.2022 - 23 224,32 грн з призначенням платежу "оплата за лотки, згідно рах. №79 від 01.06.2022 року в т.ч. ПДВ 20%"; 
- 23.03.2023 - 15 000,00 грн з призначенням платежу "оплата за лотки, згідно рах.№11 від 16.01.2023 року в т.ч. ПДВ 20%". 
Сума залишку заборгованості складає 150 578,10 грн. 
Відповідачем не виконано зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару.
Несплата відповідачем у повному обсязі суми вартості товару і стала причиною виникнення спору та підставою для звернення позивача з позовними вимогами про стягнення суми боргу у розмірі 150 578,10 грн., 12 627,09 грн. 3% річних та 32 156,12 грн. інфляційного збільшення.
Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), є договір.
Стаття 627 ЦК встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Згідно з частиною першою статті 181 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення господарських правовідносин між сторонами) було встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. При цьому допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Частиною першою статті 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки товару у спрощений спосіб.
Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно статей 662, 692 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а покупець зобов`язаний оплатити товар.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як визначено пунктом 2 частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно із частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Позивачем, на підтвердження факту поставки товару надано в матеріали справи рахунки виставлені відповідачу на оплату товару №11 від 16.01.2023 на суму 40 275,12 грн, №79 від 01.06.2022 на суму 23 224,32 грн, №96 від 23.06.2022 на суму 90 206,00 грн, №225 від 17.11.2022 на суму 53 370,53 грн, №199 від 18.10.2022 на суму 81 932,45 грн. 
Окрім того надано видаткові накладні №70 від 08.06.2022 на суму 23 224,32 грн, №106 від 22.07.2022 на суму 72 164,81 грн, №172 від 18.10.2022 на суму 99 973,64 грн, № 199 від 17.11.2022 на суму 53 370,53 грн та №11 від 16.01.2023 на суму 40 275,12 грн., які не були підписані відповідачем.
Відповідач заперечує поставку товару за всіма наданими позивачем видатковими накладними, зазначає, що ТОВ «Леонікс» виставив рахунки за поставлений товар на загальну суму 207 074,97 грн., що підтверджується доданими Позивачем до позову копій цих рахунків. Інших рахунків на оплату товару Позивач не виставляв та не направляв на адресу Відповідача для їх оплати, відомостей про такі рахунки також відсутні у позовній заяві.
Разом з тим відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).
Верховний Суд в постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20 зазначав, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошували на тому, що певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №904/1017/20.
На підтвердження факту постави товару відповідачу, позивачем, у тому числі, надано податкові накладні, зареєстровані останнім по факту постави товару від 18.10.2022 № 13 на суму 81 932,45 грн (ПДВ 13 655,41 грн); від 13.07.2022 № 13 на суму 90 206,00 грн (ПДВ 15 034,33 грн); від 07.06.2022 № 7 на суму 23 224,32 грн (ПДВ 3 870,72 грн); від 17.11.2022 № 13 на суму 53 370,53 грн. (ПДВ 8 895,09 грн); від 16.01.2023 № 11 на суму 40 275,12 грн (ПДВ 6 712,52 грн), всього на суму 289 008,42 грн. 
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (тут і далі у редакції на дату складення спірних податкових накладних) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України).
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.
Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Отже первісною обставиною для складання податкової накладної є здійснення господарської операції з постачання товарів/послуг та оформлення зазначеної господарської операції первинною бухгалтерською документацією, та як наслідок проведення такої операції - складання податкової накладної та її реєстрація.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 зазначала, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.
Як вже було зазначено позивачем частково оплачено вартість отриманого товару:
- 09.03.2023 на суму 10000,00 грн з призначенням платежу "оплата за лотки, згідно рах.№11 від 16.01.2023 року, в т.ч. ПДВ 20%";
- 13.07.2022 на суму 90 206,00 грн, з призначенням платежу "оплата за лотки, згідно рах.№96 від 23.06.2022 року, в т.ч. ПДВ 20%"
- 07.06.2022 на суму 23 224,32 грн, з призначенням платежу "оплата за лотки, згідно рах.№79 від 01.06.2022 року, в т.ч. ПДВ 20%"
- 23.03.2023 на суму 15 000,00 грн. з призначенням платежу "оплата за лотки, згідно рах.№11 від 16.01.2023 року, в т.ч. ПДВ 20%"
Загалом відповідачем сплачено 138 430,32 грн. 
Ухвалою господарського суду від 25.09.2025 було витребувано у Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області інформацію щодо включення податкового кредиту з податку на додану вартість Товариством з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" (код ЄДРПОУ 43875420) суму ПДВ, зазначену в податкових накладних №13 від 18.10.2022, №11 від 16.01.2023, №13 від 17.11.2022, які були складені ТОВ "ЛЕОНІКС" та зареєстрована в ЄРПН.
На запит господарського суду Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області (лист № 5694/5/11-28-04-06-04 від 01.10.2025) надано відповідь, згідно якої Товариством з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість: 
- за жовтень 2022 року по податковій накладній №13 від 18.10.2022, яку було складено та зареєстровано в ЄРПН ТОВ "ЛЕОНІКС"; 
- за січень 2023 року по податковій накладній №11 від 16.01.2023, яку було складено та зареєстровано в ЄРПН ТОВ "ЛЕОНІКС"; 
- за листопад 2022 року по податковій накладній №13 від 17.11.2022, яку було складено та зареєстровано в ЄРПН ТОВ "ЛЕОНІКС". 
Отже враховуючи вищевикладене, колегія зазначає, що відповідачем було вчинено юридично значимі дії, по факту поставки, по кожній видатковій накладній доданій позивачем до позовної заяви, а саме, здійснено оплату, часткову оплату або відображено податковий кредит за господарськими операціями з контрагентом.
Таким чином, наведене в сукупності, свідчить про належне оформлення первинних документів та підтверджує факт поставки позивачем та отримання відповідачем продукції за видатковими накладними, що відповідно спростовує твердження апелянта про зворотне.
Враховуючи, що відповідачем не надано доказів виконання зобов`язання щодо повної оплати отриманого товару, колегія погоджується з висновками суду про наявність підстав для задоволення позовної вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача суми залишку заборгованості у розмірі 150 578,10 грн. 
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 12 627,09 грн 3% річних за період з 19.10.2022 по 14.08.2025 та 32 156,12 грн інфляційних втрат за період листопад 2022-липень 2025. 
Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку про його неправильність, оскільки день фактичної оплати заборгованості не включається до періоду, за який стягується 3% річних. Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми, суд визнав обґрунтованою суму 3 % річних у розмірі 12 625,03 грн.
Перевіривши розрахунок втрат від інфляції господарський суд визнав його правильним та задовольнив вказану вимогу у повному обсязі. 
Враховуючи сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 150 578,10 грн, 3% річних у розмірі 12 625,03 грн та інфляційних втрат у розмірі 32 156,12 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги про незвернення позивача з вимогою, з огляду на що строк оплати товару є таким, що не настав колегія зазначає наступне. 
Пунктом 2 частини першої статті 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно із частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі №916/36/22 зазначав, що суб`єкти господарської діяльності можуть укладати господарські договори, в тому числі договори поставки, у письмовій формі як шляхом складення єдиного документа за підписом обох сторін, так й у спрощеній формі на підставі видаткових накладних, які у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку та Цивільного кодексу України, є первинними документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її здійснення та засвідчують факт поставки товару, відтак є підставою виникнення у сторін зобов`язань, зокрема обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
У постанові від 28.02.2018 у справі №910/9075/17 Верховний Суд виходив з того, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.
Отже обов`язок відповідача оплатити товар, з огляду на приписи ст. 692 ЦК України, виникає з моменту його прийняття.
Як було зазначено, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем щодо кожної поставки (за кожною видатковою накладною) вчинялися юридично значимі дії, що підтверджує здійснення позивачем поставки на загальну суму 289 008,42 грн., а саме проводилися розрахунки (згідно рахунків №11 від 16.01.2023, №96 від 23.06.2022, №79 від 01.06.2022), а податкові накладні №13 від 18.10.2022, №11 від 16.01.2023, №13 від 17.11.2022 включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість, що відповідно спростовує доводи апелянта про поставку товару на меншу суму ніж зазначено позивачем.
Отже відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами факт отримання товару на заявлену до стягнення позивачем суму, відповідно не спростовано свого обов`язку оплатити поставлений товар у повному обсязі саме з моменту його отримання. 
Таким чином колегія зазначає, що порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.
В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.11.2025 у справі № 912/2463/25 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Кіровоградської області від 24.11.2025 у справі № 912/2463/25  залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасні Акватехнології".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А.Верхогляд

Суддя А.Є. Чередко