ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року
м. Київ

справа № 760/28452/24
провадження № 61-5827св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,  відповідач - Національний університет «Київський авіаційний інститут», 	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Піун Світлана Петрівна, на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року у складі колегії суддів Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог, судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного некомерційного підприємства «Державний університет «Київський авіаційний інститут» (назву змінено на Національний університет «Київський авіаційний інститут», далі - КАІ) про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 02 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Київський апеляційний суд постановою від 31 березня 2026 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав протиправним та скасував пункт 8 наказу КАІ від 22 жовтня 2024 року № 1130/к про звільнення ОСОБА_1 .
Поновив ОСОБА_1 на посаді начальника відділу управління та адміністрування з 31 жовтня 2024 року.
Стягнув з КАІ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2024 року до 31 березня 2026 року у розмірі 133 819,52 грн.
Допустив негайне виконання рішення суду в частинах поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення та заперечень на неї
15 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.
У заяві позивач просив визнати поважними причини пропуску строку для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат та заяви про ухвалення додаткового рішення та поновити такий строк. Ухвалити додаткову постанову, якою стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 47 000,00 грн.
Заяву обґрунтовано тим, що відповідно до договору від 07 листопада 2024 року № 07/11 адвокат Конопліцький І. В. надав, а замовник ОСОБА_1 прийняв послуги. Перелік наданих послуг включає: вивчення судової практики, вивчення та аналіз матеріалів справи, складання та подання позову, складання та подання адвокатського запиту, складання та подання апеляційної скарги. 
Згідно з актом виконаних робіт від 06 квітня 2026 року № 07/11-1/1 вартість послуг склала 35 000,00 грн.
А також зазначає, що відповідно до договору від 23 червня 2026 року № 23/02/1, адвокат Піун С. П. надала послуги ОСОБА_1 . Перелік наданих послуг включає: надання правової інформації та консультації, ознайомлення з матеріалами судової справи, складання процесуальних документів (розрахунок середнього заробітку), складання та надсилання клопотань. 
Згідно з актом наданих послуг від 14 квітня 2026 року вартість послуг становить 12 000,00 грн.
Також звертає увагу на те, що про попередній розмір витрат було зазначено у клопотанні про долучення до матеріалів справи розрахунку середньої заробітної плати від 23 лютого 2026 року.
Заяву про поновлення строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення обґрунтовує тим, що представник позивача не була присутня у судовому засіданні 31 березня 2026 року під час ухвалення постанови Київським апеляційним судом. Повний текст постанови було доставлено до її електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» лише 14 квітня 2026 року о 03 год 28 хв. 
17 квітня 2026 року до апеляційного суду від представника КАІ Бабака В. В. надійшли заперечення на заяву про поновлення строку та ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, у якій відповідач просив відмовити у повноленні строку для подання доказів; у разі поновлення такого строку - відмовити у задоволенні заяви; у разі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви - зменшити розмір витрат до 3 000,00 грн. 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і мотиви його ухвалення
Київський апеляційний суд ухвалою від 28 квітня 2026 року поновив ОСОБА_1 строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовив.
Поновивши строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів апеляційного суду урахувала те, що судове засідання проводилося в режимі відеоконференції, однак у зв`язку з технічними обставинами адвокатка позивача Піун С. П. не змогла взяти участь у судовому засіданні та була позбавлена можливості своєчасно дізнатися про результат його розгляду.
Відмовляючи в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції керувався тим, що:
у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі;
у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат;
зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання позивачем доказів, що підтверджують розмір витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів;
посилання позивача лише на те, що повний текст постанови апеляційного суду отримано 14 квітня 2026 року, саме собою не свідчить про поважність пропущення строків на подання доказів понесених витрат, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2026 року через підсистему «Електронний суд», позивач, в інтересах якого діє адвокатка Піун С. П., просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року в частині відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, ухвалити нове рішення про задоволення його заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, стягнувши з відповідача на його користь 47 000,00 грн.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається напункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у:
додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19, від 24 грудня 2024 року у справі № 206/5280/21, додатковій постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 357/7395/20, стосовно того, що суд під час вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу має керуватися критеріями реальності та розумності; має бути подано детальний опис робіт; розмір витрат має бути співмірним із складністю справи, витраченим часом, обсягом послуг, ціною позову та значенням справи; обов`язок доведення неспівмірності покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат;
постанові Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 759/18263/21, додатковій постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 758/11022/21, про те, що відмова у відшкодуванні витрат на правничу допомогу стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права;
постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 916/2087/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 905/718/20, від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, щодо того, що у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції помилково застосував висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21, постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21.
Суд апеляційної інстанції не урахував, що технічний збій, який стався під час судового засідання, що проводилося в режимі відеоконференції і перешкодив представнику позивача взяти участь у судовому засіданні, є підставою для поновлення строку на подання доказів після закінчення судових дебатів разом із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Відмова у задоволенні стягнення судових витрат лише через неподання заяви до закінчення судових дебатів є проявом надмірного формалізму.
Позивач у клопотанні від 23 лютого 2026 року зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу (30 000,00 грн), які він очікує понести. Збільшення фактично понесеного розміру витрат до 47 000,00 грн не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення цих витрат, оскільки їх розмір підтверджений актами, складеними після завершення надання послуг.
Апеляційний суд не оцінив наданих позивачем доказів понесених витрат та не дослідив їх на відповідність критеріям реальності, необхідності на розумності. 
Доводи інших учасників справи
28 травня 2026 року до Верховного Суду надійшло клопотання позивача, подане адвокаткою Піун С. П., у якому вона просить врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 квітня 2026 року у справі № 372/6826/24.
Вказане клопотання по суті є доповненням до касаційної скарги, у якому заявник зазначає додаткові обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, яке подано з порушенням строків, визначених частиною першою статті 398 ЦПК України, доводів про продовження строку на їх подання не містить, тому клопотання слід залишити без розгляду.
У відзиві на касаційну скаргу, поданому 29 травня 2026 року, відповідач, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів заявника, просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
01 червня 2026 року до Верховного Суду надійшла відповідь позивача на відзив, надіслана адвокаткою Піун С. П., у якій викладено заперечення на доводи відзиву, які позивач вважає необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що відповідач у відзиві підтверджує позицію заявника про своєчасне подання попереднього розрахунку судових витрат. Просить задовольнити касаційну скаргу та врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 квітня 2026 року у справі № 372/6826/24. 
03 червня 2026 року до Верховного Суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив, у яких КІА не заперечує факту подання позивачем орієнтовного (попереднього) розрахунку витрат, однак заначає, що апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу з іншої підстави, а саме неподання доказів у визначені законом строки та незазначення поважних причин такого неподання. 
05 червня 2026 року до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення позивача, у яких містяться інші обґрунтування та обставини на підтвердження доводів касаційної скарги, що по суті є доповненнями до касаційної скарги, які подані з порушенням строків, визначених частиною першою статті 398 ЦПК України, доводів про продовження строку на їх подання не містять, тому додаткові пояснення слід залишити без розгляду.
Оскільки вказані додаткові пояснення позивача підлягають залишенню без розгляду, то заперечення відповідача на них, надіслані відповідачем до Верховного Суду 05 червня 2026 року, слід повернути йому без розгляду.
26 червня 2026 року до Верховного Суду надійшло клопотання позивача, подане адвокаткою Піун С. П., про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.
26 червня 2026 року до Верховного Суду надійшли заперечення відповідача на клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін, диспозитивність, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (статті 141, 142 ГПК України).
Наведені етапи відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є загальними, тобто як для розподілу судових втрат згідно зі статтею 141 ЦПК України, так і статтею 142 ЦПК України. Іншого процесуальний закон не передбачає.
Згідно з частинами першою та другою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення Європейського суду з прав людини від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03).
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви про це до закінчення судових дебатів.
Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, а отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).
Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, слід зазначити, що вказівку у частині восьмій статті 141 ЦПК України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину, а як останній етап перед ухваленням судового рішення за наслідками розгляду справи, коли сторона може заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2026 року у справі № 947/2075/21.
Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.
Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.
Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати.
До подібних правових висновків неодноразово доходив Верховний Суд у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22; в ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 07 липня 2023 року у справі № 340/2823/21; постановах Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 160/16902/20, від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21.
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21, постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 касаційний суд виснував, що:
- у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі;
- у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
У постанові Верховного Суду від 29 травня 2025 року у справі № 757/40871/20 зазначено: «[…] представник позивача при зверненні 27 січня 2025 року із заявою про ухвалення додаткового рішення за результатами повторного апеляційного перегляду справи не зазначив про існування поважних причин, які перешкоджали поданню доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі, не посилався на них до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції. Не наведено заявником поважних причин неможливості подання таких доказів і у заяві про ухвалення додаткового рішення, поданій до апеляційного суду 27 січня 2025 року.».
У справі, що переглядається:
23 лютого 2026 року представник позивача адвокатка Піун С. П. подала до Київського апеляційного суду клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, у якій вказала орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, які позивач планує стягнути у разі задоволення скарги, який становить 30 000,00 грн, однак до вказаного клопотання не долучено доказів понесення судових витрат на правничу допомогу;
постанову Київського апеляційного суду ухвалено 31 березня 2026 року;
після ухвалення постанови апеляційного суду 15 квітня 2026 року адвокатка Піун С. П., в інтересах позивача надіслала заяву про розподіл судових витрат, в якій просила ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 47 000,00 грн;
до заяви про ухвалення додаткового рішення на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, було долучено: договори про надання правничої (адвокатської) допомоги від 07 листопада 2024 року № 07/11 (з адвокатом Конопліцьким І. В.), від 23 лютого 2026 року № 23/02/1 (з адвокаткою Піун С. П.), акти виконаних робіт від 06 квітня 2026 року № 07/11-1/1 (за договором від 07 листопада 2024 року № 07/11), від 14 квітня 2026 року (за договором від 23 лютого 2026 року № 23/02/1), рахунок-фактура від 06 квітня 2026 року № 07/11-1/2 та квитанція до прибуткового касового ордера № 07/11-1/3 (за договором від 07 листопада 2024 року № 07/11), рахунок-фактура від 14 квітня 2026 року № 23/02/1-1 та квитанція до прибуткового касового ордера від 14 квітня 2026 року № 23/02/1-2 (за договором від 23 лютого 2026 року № 23/02/1);
заяву позивача від 15 квітня 2026 року про ухвалення додаткового рішення обґрунтовано тим, що позивач та його представник не були присутні у судовому засіданні 31 березня 2026 року під час ухвалення постанови Київським апеляційним судом, її текст отримали 14 квітня 2026 року;
адвокат мав змогу заздалегідь подати детальний опис робіт та договори про надання правничої допомоги, оскільки такі укладено 07 листопада 2024 року та 23 лютого 2026 року, тобто до ухвалення судових рішень по суті спору в судах першої та апеляційної інстанцій, водночас не надав таких доказів ні в суді першої інстанції (щодо договору від 07 листопада 2024 року), ні протягом розгляду справи по суті в суді апеляційної інстанції;
договори про надання правничої (адвокатської) допомоги від 07 листопада 2024 року № 07/11 (з адвокатом Конопліцьким І. В.), від 23 лютого 2026 року № 23/02/1 (з адвокаткою Піун С. П.) містять пункт 3.1, згідно з яким розмір гонорару та порядок його сплати визначається у Додатку № 1 до цих договорів (а. с. 129 зворот, 131). Строк дії цих договорів визначено до повного виконання зобов`язань (пункти 8.1). У акті приймання-передавання від 14 квітня 2026 року зазначено, що вартість послуг визначена відповідно до умов договору і Додатку № 1;
позивач не подав Додатку № 1 до договору про надання правничої (адвокатської) допомоги від 07 листопада 2024 року № 07/11 до судів першої або апеляційної інстанцій та Додатку № 1 до договору про надання правничої (адвокатської) допомоги від 23 лютого 2026 року № 23/02/1 до суду апеляційної інстанції, не долучено цих додатків і до заяви позивача про поновлення строку на подання доказів понесених витрат на правничу допомогу від 15 квітня 2026 року;
відсутність представника позивача у судовому засіданні 31 березня 2026 року не може вважатися належним обґрунтуванням неможливості своєчасного подання вказаних доказів у строки, передбачені частиною восьмою статті 141 ЦПК України;
заява позивача про поновлення строку на подання доказів понесених витрат на правничу допомогу від 15 квітня 2026 року у частині несвоєчасного неподання актів приймання-передавання містить лише доводи про те, що позивач не міг остаточно сформувати ці акти до отримання повного тексту постанови апеляційного суду по суті спору, який йому доставлено до електронного кабінету лише 14 квітня 2026 року, які апеляційний суд обґрунтовано відхилив, оскільки момент отримання повного тексту рішення не впливає на обов`язок подати докази понесених витрат у строки, передбачені частиною восьмою статті 141 ЦПК України; договорами про надання правничої (адвокатської) допомоги від 07 листопада 2024 року № 07/11, від 23 лютого 2026 року № 23/02/1 не визначено порядок розрахунків та складення актів, а додатків до цих договорів матеріали справи не містять, водночас позивач мав можливість подати такі акти ще 06 квітня 2026 року, що підтверджується самим позивачем з огляду на дату складання одного з актів; крім того, акт від 06 квітня 2026 року стосується надання послуг, більшість з яких було надано позивачу в суді першої інстанції;
судові дебати не є єдино можливою стадією розгляду справи, на якій дозволяється повідомити суду про обставину неможливість вчасно подати докази понесених витрат, а є останнім етапом, до закінчення якого законодавець дозволяє це зробити; згідно з матеріалами справи адвокатка Піун С. П. у клопотанні від 23 лютого 2026 року не заявляла про неможливість вчасно подати докази понесених витрат та не посилалась на те, що акти приймання-передавання послуг можуть бути складені лише після ухвалення рішення по суті, тоді як договори про надання правничої (адвокатської) допомоги, як зазначено вище, такої інформації не містять; 
об`єктивних обставин, які поза його волею перешкодили позивачу подати детальний опис робіт та договори про надання правничої допомоги з додатками до них до закінчення судових дебатів, а акти приймання-передавання - протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, позивач не навів, а суд не наділений повноваженнями самостійно з`ясовувати наявність поважних причин неподання / своєчасного неподання стороною доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу.
Висновки, викладені у додатковій постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 758/11022/21 і постанові Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 759/18263/21, на які заявник посилається у касаційній скарзі, про те, що відмова у відшкодуванні витрат на правничу допомогу стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, сформовані за інших відмінних обставин справи, тому не є релевантними у справі, що переглядається.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо необхідності врахування реальності адвокатських послуг, наданих позивачу, їх розумності та співмірності з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19, від 24 грудня 2024 року у справі № 206/5280/21, додатковій постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 357/7395/20, оскільки апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви з підстав порушення порядку надання доказів на підтвердження понесених витрат, до оцінки підстав для їх стягнення не вдавався.
Також колегія суддів не бере до уваги посилання заявника у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 916/2087/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 905/718/20, від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, щодо того, що сам собою факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат, оскільки, як зазначено вище, апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви позивача з інших підстав.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до власної неправильної інтерпретації норм процесуального права, що на правильність висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині не впливає. 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
У заяві від 26 червня 2026 року позивач просить стягнути витрати на правничу допомогу, понесені в суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Тому немає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 від 26 червня 2026 року.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Піун Світлана Петрівна, від 28 травня 2026 року та додаткові пояснення від 05 червня 2026 року залишити без розгляду.
Заперечення Національного університету «Київський авіаційний інститут» від 05 червня 2026 рокуповернути без розгляду.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Піун Світлана Петрівна, залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року в частині відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв