Справа № 127/36803/25
Провадження № 22-ц/801/1148/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року	Справа № 127/36803/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О.С. (суддя – доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою представниці  ОСОБА_2 – адвокатки Фарафон К. І. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Дернової В. В. від 05 лютого 2026 року (дата складання повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на дітей в розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення цього позову і до досягнення дітьми повноліття.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2022 року. У шлюбі в них народилося троє дітей: 18 серпня 2018 року – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_4 та 19 жовтня 2022 року – ОСОБА_5 . Наразі ОСОБА_2 добровільної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 аліменти на дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_2  є працездатною особою, яка зобов`язана утримувати своїх трьох неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Оскільки діти проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні, а батько добровільної матеріальної допомоги не надає, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення аліментів. Визначений судом розмір аліментів у 1/2 частині заробітку (доходу) щомісячно визнано необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. 
В апеляційній скарзі представниця  ОСОБА_2 – адвокатка Фарафон К. І., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2026 року скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення не врахувавши доводи повторного відзиву та клопотання про витребування доказів, чим діяв непослідовно, формально та позбавив відповідача права на належний захист. Зазначала, що позивачка не надала жодних доказів достатності доходів відповідача для визначення аліментів у такому значному розмірі, який суттєво перевищує встановлений прожитковий мінімум для дітей. Твердження позивачки про те, що батько не бере участі в утриманні дітей, не відповідають дійсності, тому що він систематично переказує кошти на ім`я позивачки, купує їм їжу, одяг, ліки, іграшки та займається їхнім дозвіллям. Обов`язок утримувати дітей є рівним для обох батьків. Відповідач є фізичною особою-підприємцем і має регулярні витрати на оренду приміщень для бізнесу. Водночас позивачка також є фізичною особою-підприємцем та відомим блогером, яка отримує високий дохід (зокрема від реклами) і має фінансову спроможність забезпечувати дітей, проте інформація про її доходи є конфіденційною. Через це суд першої інстанції мав обов`язково витребувати відомості щодо її доходів з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, чого не зробив. 
ОСОБА_2 частково погоджується з обов`язком утримувати дітей, але просив змінити спосіб стягнення, визначивши аліменти у твердій грошовій сумі – 8 322 грн 00 к. щомісячно на трьох дітей (виходячи з повного розміру прожиткового мінімуму: по 2 563 грн 00 к. на двох молодших дітей віком до 6 років та 3 196 грн 00 к. на старшого сина віком від 6 років), тому що така сума є виваженою, розумною та справедливою.
13 травня 2026 року від представника  ОСОБА_1 – адвоката Педини О. А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, а 25 травня 2026 року представниця  ОСОБА_2 – адвокатка Фарафон К. І. подала відповідь на відзив, які апеляційний суд залишає без розгляду з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Як видно з матеріалів справи 14 квітня 2026 року Вінницький апеляційний суд відкрив апеляційне провадження та визначив позивачці семиденний строк із дня отримання ухвали для подання відзиву. Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документу копію цієї ухвали було доставлено до електронного кабінету підсистеми «Електронний суд» ОСОБА_1 та її представника – адвоката Деркача В. Г. 18 квітня 2026 року, отже останнім днем для подання відзиву (з урахуванням семиденного строку та вихідних днів) було 27 квітня 2026 року. 
Відзив на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Педина О. А. подав 12 травня 2026 року, тобто з порушенням встановленого судом процесуального строку.
У поданому відзиві адвокат Педина О. А. клопотав про поновлення пропущеного строку, посилаючись на несвоєчасне ознайомлення позивачки з ухвалою суду через потрапляння сповіщень про надходження судових документів до електронного кабінету на її електронну пошту у папку «спам», а також на припинення повноважень попереднього адвоката. Проте наведені обставини не є поважними причинами для поновлення строку, тому що неналежна організація моніторингу електронного кабінету підсистеми «Електронний суд» чи неотримання сповіщень на особисту електронну пошту не звільняють учасника справи від обов`язку добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та стежити за перебігом судового процесу. Посилання на укладення договору з іншим адвокатом також не свідчить про наявність об`єктивних, незалежних від волі сторони перешкод для вчинення процесуальної дії вчасно.
За таких обставин у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву необхідно відмовити, а відзив на апеляційну скаргу – залишити без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України. 
Відповідно, подана представницею ОСОБА_2 – адвокаткою Фарафон К. І. відповідь на цей відзив також залишається без розгляду, оскільки суд її не вимагав, а подання такого процесуального документа не передбачено Главою 1 «Апеляційне провадження» Розділу V ЦПК України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які народилися ІНФОРМАЦІЯ_5 , 03 лютого 2021 року, 19 жовтня 2022 року відповідно.
Відповідно до довідок Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 17 листопада 2025 року № 1359, № 1360 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Між сторонами виник спір щодо обов`язку батьків утримувати дітей, який регулюється Сімейним кодексом України (далі – СК України).
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція), частин сьомої, восьмої статті 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Частинами першою, другою статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частини перша – третя статті 181, частини перша статті 183 СК України).
Оскільки право вибору способу стягнення матеріального утримання законодавцем покладено виключно на стягувача аліментів, а ОСОБА_1 обрала спосіб стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу), суд не має правових підстав змінювати визначений нею спосіб стягнення на тверду грошову суму за бажанням відповідача, як про це він просив в апеляційній скарзі.
При стягненні аліментів на трьох і більше дітей базовий розмір становить половину (1/2) заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частина п`ята статті 183 СК України).
Враховуючи, що ОСОБА_2 є працездатною, здоровою особою, здійснює підприємницьку діяльність, має стабільний дохід, не має інших аліментних зобов`язань, не надав доказів, які б свідчили про неможливість сплати ним аліментів у визначеному позивачкою розмірі, або навпаки, що такий розмір є занадто великим, тобто таким, що не сприятиме гармонійному розвитку дітей, а призведе до їх та / або отримувачки аліментів безпідставного збагачення, то апеляційний суд прийшов до висновку що аліменти у розмірі 1/2 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, визначені судом першої інстанції, є достатніми та обґрунтованими.
Посилання ОСОБА_2 на те, що він купує дітям їжу, одяг та іграшки під час дозвілля, не звільняє його від обов`язку сплачувати аліменти, присуджені судом для забезпечення щоденних базових потреб дітей за місцем їхнього постійного проживання з матір`ю. Добровільні витрати батька на подарунки та спільний відпочинок є виявом його батьківського піклування, але не можуть зараховуватись як виконання аліментних зобов`язань.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципу змагальності через неврахування повторно поданого відзиву та клопотання про витребування доказів.
З матеріалів справи видно, що ухвалою Вінницького міського суду від 26 січня 2026 року первинний відзив відповідача було повернуто через відсутність підпису. Відповідач повторно направив відзив поштою 03 лютого 2026 року, тобто за два дні до ухвалення рішення судом першої інстанції (05 лютого 2026 року).
Згідно з частиною п`ятою статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. На момент ухвалення рішення у суду не було об`єктивної можливості врахувати вказаний відзив, тому що він фізично ще не надійшов до суду та не був зареєстрований у матеріалах справи.
Водночас, відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіривши доводи, викладені представницею ОСОБА_2 – адвокаткою Фарафон К. І. у апеляційній скарзі (які повністю дублюють позицію повторного відзиву), апеляційний суд виснує, що неотримання судом першої інстанції цього документа на момент ухвалення рішення не призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачка є відомим блогером, має високі конфіденційні доходи як фізична особа-підприємець, а тому суд мав обов`язково витребувати відомості про доходи з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, то вони є безпідставними.
За змістом статті 141 СК України обов`язок утримувати дітей є рівним для обох батьків, а тому фінансова забезпеченість доходу того з батьків, з ким проживають діти, не звільняє іншого від обов`язку брати рівну участь у їхньому утриманні та не є безумовною підставою для зменшення частки стягнення з іншого з батьків, який проживає окремо. 
Разом з тим суд першої інстанції захистив інтереси відповідача від надмірного стягнення, встановивши у рішенні суду від 05 лютого 2026 року верхню граничну межу аліментів – не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. 
За таких обставин з`ясування точного розміру доходів ОСОБА_1 не має істотного значення для визначення розміру аліментів, які має сплачувати саме відповідач. 
Отже визначена судом першої інстанції частка від заробітку (доходу) у розмірі 1/2 частини на утримання трьох дітей повністю відповідає вимогам статей 182, 183 СК України, балансу інтересів сторін та забезпечує першочергові інтереси дітей на належний рівень життя.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представниці  ОСОБА_2 – адвокатки Фарафон К. І. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета