ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/685/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Анісімова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Керівника Чернівецької окружної прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу, Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, Державного агентства лісових ресурсів України до Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання бездіяльності протиправною

В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ

1.1. Керівник Чернівецької окружної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу, Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, Державного агентства лісових ресурсів України (далі - позивач 1,2,3) з позовом до Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Веренчанської сільської ради Чернівецького району (59420, вул. Шевченка, 80, с. Веренчанка, Чернівецького району, Чернівецької області, код ЄДРПОУ 04418535) щодо невинесення на розгляд сесії Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 № 06-05/620 щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених, його нерозгляду та неприйняття рішення у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України та зобов`язати Веренчанської сільську раду винести на розгляд та розглянути на сесії Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 № 06-05/620 щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених, його нерозгляду та неприйняття рішення у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України.
1.2. Ухвалою суду від 18.02.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача
2.1. В обґрунтування поданого позову прокурор вказує, що Південно-Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства до Веренчанської сільської ради надіслано подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 № 06-06/620 щодо віднесення 18 земельних ділянок загальною площею 64,0 га, що знаходяться в межах Веренчанської сільської ради Чернівецької області, до самозалісених у порядку ст. 57-1 Земельного кодексу України.
2.2. Згідно інформації Веренчанської сільської ради Чернівецького району від 02.12.2024 №945 встановлено, що подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 № 06-06/620 розглянуто на комісії з питань розгляду та вирішення земельних спорів при сільській раді, однак на сесію Веренчанської сільської ради питання щодо розгляду вказаного подання не виносилось.
2.3. Відтак вважає, що органом місцевого самоврядування безпідставно не розглянуто подання Південно-Західного міжрегіональним управління лісового та мисливського господарства, чим допущено протиправну бездіяльність.

Позиція відповідача 

2.4. Відповідач правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, у зв`язку із цим, суд, керуючись положеннями частини 6 статті 162 КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами. Водночас суд звертає увагу на положення частини 4 статті 159 КАС України, згідно змісту якої неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову, які суд застосовує у цій справі, виходячи із повної процесуальної пасивності відповідача.

ІІІ. ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

3.1. Південно-Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства до Веренчанської сільської ради надіслано подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 №06-06/620 щодо віднесення 18 земельних ділянок загальною площею 64,0 га, що знаходяться в межах Веренчанської сільської ради Чернівецької області, до самозалісених у порядку ст.57-1 Земельного кодексу України.
3.2. Чернівецькою окружною прокуратурою 28.10.2024 за вих.№52/3-852ВИХ-24 на ім`я Веренчанського сільського голови скеровано запит щодо надання інформації про стан розгляду сільською радою листа Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 №06-06/620. Вказану інформацію запропоновано подати у строк до 08.11.2024 року.
3.3. У зв`язку із ненадходженням відповіді на запит Чернівецькою окружною прокуратурою 27.11.2024 за вих.№52/3-942ВИХ-24 на ім`я Веренчанського сільського голови скеровано повторний запит щодо надання інформації про стан розгляду сільською радою листа Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 №06-06/620. Вказану інформацію запропоновано подати у строк до 05.12.2024 року. 
3.4. У відповідь на вказаний запит Веренчанською сільською радою 02.12.2024 повідомлено, що інформацію Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства відповідно до додатку №1 листа від 16.05.2024 року №06-05/620, щодо самозаліснених земельних ділянок з можливістю переведення у вкриті лісовою рослинністю землі розглянуто на комісії з питань розгляду та вирішенню земельних спорів при Веренчанській сільській раді. На сесії Веренчанської сільської ради дане питання не розглядалося.
3.5. Чернівецькою окружною прокуратурою 03.12.2024 за вих.№52/3-953ВИХ-24 на адресу Державної екологічної інспекції Карпатського регіону направлено запит щодо надання інформації чи вживалися органом виконавчої влади заходи щодо усунення виявлених порушень законодавства та чи планується самостійне звернення до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, якщо ні, то вказати причини та викласти свою позицію щодо такого звернення до суду прокурором.
3.6. У відповідь на вказаний запит Державна екологічна інспекція Карпатського округу листом від 06.12.2024 за вих №01-03/5245 повідомила, що Інспекція не проводила заходи державного екологічного нагляду (контролю) з питань наведених у листі, не встановлювала зазначені у листі факти, не оформляла відповідні матеріали та не здійснювала заходи щодо усунення вказаних порушень.
3.7. Також, Чернівецькою окружною прокуратурою 03.12.2024 за вих.№52/3-951ВИХ-24 на адресу начальника Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства направлено запит щодо надання інформації чи вживалися органом виконавчої влади заходи щодо усунення виявлених порушень законодавства та чи планується самостійне звернення до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, якщо ні, то вказати причини та викласти свою позицію щодо такого звернення до суду прокурором.
3.8. У відповідь на вказаний запит Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства листом від 09.12.2024 року за №06-05/ повідомило, що подання судових позовів щодо питань зазначених у запиті Чернівецької окружної прокуратури від 03.12.2024 управлінням самостійно не планується. Одночасно Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства підтримує подальше вжиття відповідних заходів органами прокуратури.

ІV. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Щодо права звернення Прокурора з позовом до суду

4.1. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
4.2. У даній справі позов пред`явлено керівником Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави, а тому, суд перевірить наявність підстав для звернення Прокурора з позовом та надасть їм відповідну оцінку.
4.3. Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
4.4. Відповідно до вимог частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
4.5. Частинами третьою, четвертою та п`ятою статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
4.6. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
4.7. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
4.8. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
4.9. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
4.10. Відповідно до пункту 1 абзацу п`ятого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина або представництва інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом.
4.11. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №826/2793/18 та від 06.02.2019 у справі №810/3046/17 сформульовано визнання «інтересу держави» («публічного інтересу») як важливої для значної кількості фізичних і юридичних осіб потреби, які відповідно до законодавчо встановленої компетенції забезпечуються суб`єктами публічної адміністрації. Тобто публічний інтерес є ні чим іншим, як певною сукупністю приватних інтересів.
4.12. Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
У вказаному випадку, інтерес держави полягає у необхідності неухильного дотримання вимог законодавства в сфері охорони навколишнього природного середовища.
Отже, суд зауважує, що спірні правовідносини обумовлені реалізацією прокурором передбачених Кодексом адміністративного судочинства України та Закону України «Про прокуратуру» повноважень щодо захисту інтересів держави і спрямовані на усунення порушень законодавства.
4.13. Так, у поданому до суду позові керівником Чернівецької окружної прокуратури доведено необхідність захисту інтересів держави саме прокурором з наданням належних доказів, які підтверджують встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України Про прокуратуру.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що звернення керівника Чернівецької окружної прокуратури з даним позовом є обґрунтованим та таким що відповідає меті представництва інтересів держави в суді. При цьому, згідно положень частини 5 статті 53 КАС України, в даному випадку прокурор набуває статусу позивача.

Щодо суті спору

4.14. Відповідно до статей 13, 16 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, а забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.
4.15. Статтею 1 Лісового кодексу України (далі – ЛК України) визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
4.16. Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
4.17. Указом Президента України «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» №228/2021 від 7 червня 2021 року, з метою збереження лісового фонду України, належного захисту і відтворення лісів, створення сприятливих умов для ведення лісового господарства на засадах сталого розвитку з урахуванням природних та економічних умов, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля започатковано з 2021 року реалізацію екологічної ініціативи «Масштабне залісення України». З цією метою Кабінету Міністрів України було запропоновано: 1) розробити у двомісячний строк та внести на розгляд Верховної Ради України законопроект щодо удосконалення системи охорони, захисту і відтворення лісів, у тому числі самосійних, стимулювання лісорозведення, збереження та відновлення природних екосистем; 2) розробити та затвердити державну цільову програму «Масштабне залісення України», спрямовану на розв`язання проблемних питань лісовпорядкування, насамперед щодо охорони, захисту, використання та відтворення лісів; 3) ужити в установленому порядку заходів щодо: реформування лісового господарства, у тому числі удосконалення системи управління державними лісогосподарськими підприємствами; ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України; забезпечення належного фінансування у 2022 році та наступних роках заходів з охорони, захисту, використання та відтворення лісів; запровадження механізмів залучення інвестицій для відновлення лісів та лісорозведення.
4.18. Відповідно до Положення «Про Державне агентство лісових ресурсів України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року №521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.
4.19. В свою чергу, відповідно до Положення «Про Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства», затвердженого наказом Держлісагенства України від 09 листопада 2022 року №1008, управління є територіальним органом Держлісагенства. Завданням управління є реалізація повноважень Держлісагенства України на території Тернопільської, Чернівецької та Хмельницької області. Указаним Положенням також визначено, що Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства забезпечує, зокрема, ведення моніторингу лісів; організовує збір інформації для ведення лісовпорядкування, обліку лісів, державного лісового кадастру та державного кадастру мисливських тварин, що перебувають на території України; в межах повноважень бере участь у розроблені та виконанні загальнодержавних, регіональних (місцевих) програм з охорони, захисту, використання, відтворення лісів та розвитку мисливського господарства; здійснює інші повноваження, визначені законами України.
4.20. Таким чином, Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
4.21. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» №2321-IX від 20 червня 2022 року (далі – Закон №2321-IX), який набрав чинності 10 липня 2022 року, введено поняття «самозалісеної земельної ділянки», під якою розуміється земельна ділянка будь-якої категорії земель площею більше 0,5 гектарів вкрита лісовою рослинністю і заліснення якої пройшло (відбулося) природним або іншим шляхом (частина дванадцята статті 1 ЛК України).
4.22. Крім цього, Законом №2321-IX внесені зміни до Земельного кодексу України, а саме главу 11 доповнено статтею 57-1 «Самозалісені землі», якою визначено порядок віднесення земельних ділянок до самозалісених.
4.23. Так, згідно з частиною другою статті 57-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України), віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.
4.24. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
4.25. Відповідно до частини третьої статті 57-1 ЗК України віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.
4.26. При цьому віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені в Державний земельний кадастр, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою (частина четверта статті 57-1 Земельного кодексу України).
4.27. Згідно з частиною п`ятою статті 57-1 ЗК України віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.
4.28. З метою реалізації вказаної норми частину четверту статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» доповнено абзацом 4, яким передбачено, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.
4.29. Пунктом 121 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, передбачено, що внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про склад угідь земельної ділянки на угіддя самозалісеної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором на підставі заяви за формою згідно з додатком 12 власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, без розроблення документації із землеустрою.
4.30. Отже, законодавчо встановлена процедура віднесення земель до самозалісених передбачає, що для земельних ділянок, сформованих як об`єкт цивільних прав, власнику земельної ділянки достатньо подати до Державного земельного кадастру заяву про зміну угідь на угіддя самозалісеної ділянки, а органу місцевого самоврядування – рішення про віднесення земель до самозалісених.
4.31. Разом з тим, для земельних ділянок, межі яких не визначені в натурі (на місцевості), законодавець визначив іншу процедуру, за якою орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
4.32. Враховуючи положення статей 57-1, 122 ЗК України, віднесення земельної ділянки до самозалісеної, яка є комунальною власністю територіальної громади, здійснюється сільськими, селищними та міськими радами.
4.33. У даному випадку органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах з врахуванням статей 57-1, 122 ЗК України та частини 4 статті 21 Закону України «Про державний земельний кадастр», є Веренчанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області як орган місцевого самоврядування Веренчанської територіальної громади, в межах якої знаходяться спірні земельні ділянки, виявлені та ідентифіковані Південно-Західним міжрегіональним управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства як самозалісені.
4.34. Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР (далі – Закон №280/97-ВР в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
4.35. Частиною першою статті 10 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
4.36. Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.
4.37. Положеннями статей 46, 59 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
4.38. Таким чином, розгляд та вирішення питання про віднесення або про відмову у віднесенні земельних ділянок до самозалісених ділянок за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства приймається органом місцевого самоврядування виключно на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради у формі рішення.
4.39. Разом з тим, дослідженими судом матеріалами справи встановлено, що отримавши від Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства подання від 16.05.2024 за №06-06/620 стосовно віднесення 18 земельних ділянок загальною площею 64,0 га до самозалісених - таке подання на сесії Веренчанської сільської ради не розглядалось та рішення не приймались.
4.40. Суд звертає увагу, що станом на день розгляду справи, доказів стосовно розгляду подання уповноваженого органу відповідачем не надано, та рішення в свою чергу з питань віднесення земельних ділянок до самозалісених не прийнято, що свідчить про триваючу бездіяльність останнього.
4.41. Аналіз статей 57-1, 122 3емельного Кодексу України та ст. ст. 1, 4, 5, 7, 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України і фактичний стан земель, зазначених у поданні Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, свідчить, що ці угіддя є самозалісеними, а тому Веренчанська сільська рада протиправно не винесла на розгляд сесії питання щодо розгляду вказаного подання та не прийняла рішення щодо віднесення цих земель до самозалісених.
4.42. У даному випадку розпорядник земельної ділянки комунальної власності має обмежені дискреційні повноваження, тобто коли орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за цих обставин, оскільки згідно з частини 2 статті 57-1 Земельного Кодексу України рішення органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а будь-який інший нормативно-правовий акт не визначає процедуру віднесення до самозалісених.
4.43. Проаналізувавши наведене вище в контексті встановлених обставин в справі, суд дійшов висновку про те, що органом місцевого самоврядування, який є розпорядником земельних ділянок комунальної власності, допущено триваючу протиправну бездіяльність щодо невнесення на розгляд та неприйняття рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених. При цьому, ідентифікація та віднесення ділянок до самозалісених сприятиме реалізації заходів з охорони, захисту, використання та відтворення лісів України та реалізація державної екологічної ініціативи "Масштабне залісення України" для досягнення оптимальної лісистості України та збереження існуючих лісових насаджень на земельних ділянках, які віднесено до сільськогосподарських угідь.

V. ВИСНОВКИ СУДУ

5.1.Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
5.2. Відповідно до ч. 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
5.3. За наведених обставин суд дійшов висновку, що відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством, чим допустив протиправну бездіяльність.
5.4. Зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що вимоги позову Керівника Чернівецької окружної прокуратури є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
5.5. При цьому, з метою логічності та зрозумілості рішення суду його резолютивна частина буде викладена дещо в іншому формулюванні ніж заявлені позовні вимоги, однак вказане не впливатиме на зміст останніх та обсяг їх задоволення.

VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 

6.1. Статтею 139 КАС України вирішено питання розподілу судових витрат. 
6.2. Оскільки позивач у цій справі в розумінні КАС України є суб`єктом владних повноважень, суд, дослідивши матеріали справи, не стягує та не присуджує на його користь судові витрати.
Керуючись статтями 73-77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд- 

В И Р І Ш И В:
1. Позов Керівника Чернівецької окружної прокуратури, поданого в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу, Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, Державного агентства лісових ресурсів України, до Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецька області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність Веренчанської сільської ради Чернівецького району щодо невинесення на розгляд сесії Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 № 06-05/620 щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених, його нерозгляду та неприйняття рішення у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України.
3. Зобов`язати Веренчанську сільську раду винести на розгляд та розглянути на сесії Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області подання Південно-Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 16.05.2024 №06-05/620 щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених, у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України. 

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання). 

Повне найменування учасників процесу:
Прокурор - Керівник Чернівецької окружної прокуратури Чернівецької області Шевчук Павло Васильович (вул. Конституційна, 69, м. Чернівці, код ЄДРПОУ 02910120);
Позивач 1 - Державне агенство лісових ресурсів України (вул.Шота Руставелі, 9-А, м.Київ, код ЄДРПОУ 37507901);
Позивач 2 - Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства (вул. Камянецька, 55, м.Хмельницький, код ЄДРПОУ 45029517);
Позивач 3 - Державна екологічна інспекція Карпатського округу (вул. Перемоги, 23-а, м.Івано-Франківськ, код ЄДРПОУ 42702233);
Відповідач - Веренчанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області (вул.Шевченка, 80, с.Веренчанка, Чернівецький район, Чернівецька область, код ЄДРПОУ 04418535).

Суддя О.В. Анісімов