Справа № 161/1893/26 
Провадження № 2/161/2746/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2026 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Присяжнюк Л.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина.
1.1. Позиція позивача.
19 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі - позивач, ТОВ «Коллект Центр») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений договір про споживчий кредит № 100742283 за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн на строк 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,63% на день.
Позивач вказує, що за договором відступлення права вимоги набув прав вимоги за цими договорами.
Вказує, що заборгованість за договором становить 122 880,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20 000.00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 101 780,00 грн; заборгованість за комісіями - 1 100,00 грн.
Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання по своєчасному погашенню заборгованості за кредитом, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 122 880,00 грн.

1.2. Позиція відповідача.
Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що кредитний договір ним не укладався, а грошові кошти за ним не перераховувалися на його картку. Також вказує на завищений розмір відсотків, а також відсутність доказів переходу прав вимоги за договором факторингу.
У відповіді на цей відзив позивач фактично повторив доводи свого позову.

2. Мотивувальна частина.
Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

2.1. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 23 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений договір про споживчий кредит № 100742283 за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн на строк 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,63% на день.
Позивач за договорами факторингу набув прав вимоги за цими договорами.
Позивач обліковує за відповідачем заборгованість у розмірі 122 880,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20 000.00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 101 780,00 грн; заборгованість за комісіями - 1 100,00 грн.

2.2. Норми права, що регулюють спірні правовідносини.
Оскільки спірні правовідносини виникли стосовно повернення кредиту, вони врегульовані відповідними положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

2.3. Позиція суду.
2.3.1. Щодо стягнення тіла кредиту та заперечень відповідача щодо його отримання.
Зі встановлених судом обставин слідує, що відповідач дійсно порушила свої зобов`язання за кредитними договорами (договором позики), а саме не повернула кредити (позику) повністю у строк, встановлений договорами, чим порушила приписи частини першої статті 526 ЦК України.
З наведених вище підстав позовні вимоги слід задовольнити в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 20 000,00 грн.
При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що ним не був отриманий кредит, адже це спростовується перевіреними відомостями, які надані АТ «Універсал Банк», згідно яких, на ім`я відповідача банком була емітована картка з маскою 4441-1144-5105-4553 на яку 23 вересня 2021 року були зараховані кошти у розмірі 20 000,00 грн. Також номер телефону НОМЕР_1 , який був вказаний при отриманні кредиту, відповідає фінансовому номеру телефону відповідача у банку.
Вказане повністю спростовує доводи відповідача про те, що ним нібито не був отриманий кредит.
Щодо доводів про неукладеність кредитного договору то вони спростовується оригіналом цього договору, що містить в матеріалах справи, який підписаний в електронному вигляді з використанням одноразового ідентифікатору, що був направлений на номер телефону відповідача НОМЕР_1.
Також безпідставними є доводи відповідача про відсутність доказів переходу права вимоги за кредитним договором, оскільки це спростовуються договорами факторингу від 17 січня 2022 року №17-01/2022-54, від 10 січня 2023 року №10-01/2023, а також укладеними на їх виконання актами приймання-передачі прав вимоги. Відсутність чи наявність доказів проведення оплати цих договору не має правового значення, оскільки не спростовує того факту, що права вимоги було фактично передано, зокрема і за відповідним актом.

2.3.2. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно правильного застосування положень ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач вправі нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту. Після закінчення строку кредитування позивач, як і попередній кредитор, не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України.
За умовами кредитного договору, відповідач отримав кредит на строк 30 днів, що прямо зазначено у п.1.3 договору та графіку розрахунків.
Доказів наявності волевиявленні відповідача на продовження строку кредитування, зокрема з підстав, передбачених 2.3.1.2 договору, позивач суду не надав. Фактично відповідач порушив грошове зобов`язання перед первісним кредитором, а не виразив свою волю далі продовжувати договірні відносини з ним.
Також суперечливим як доводи позову, так і умови кредитного договору стосовно процентної ставки.
В анкеті-заяві про отримання кредиту, паспорті споживчого кредиту, графіку платежів за договором, а також у п.1.5.2 договору, визначена одна й та сама відсоткова ставка у розмірі 0,63 % на день.
Позивач фактично нараховував відповідачу договірні відсотки за ставкою 5% на день, як передбачено у п.1.6 договору.
На переконання суду, сукупність досліджених доказів слідує, що відповідач погодився отримати кредит саме за відсотковою ставкою 0,63% на день, а умови п.п.1.5.2, 1.6 договору явно суперечать одне одному, тому трактуються на користь споживача.
Враховуючи строк кредитування у 30 днів та відсоткову ставку 0,63%, максимальний розмір відсотків в такому випадку становить 3 780,00 грн (20 000 х 0,0063 х 30), які суд і стягує з відповідача, відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог в цій частині.

2.3.3. Щодо позовних вимог про стягнення комісії.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, вказаною нормою визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
На підставі частини шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом.
Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Верховний Суд звернув увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022року у справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021року у справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021року у справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021року у справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про споживче кредитування», є нікчемною.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У пункті 1.5.1 кредитного договору між сторонами була встановлена комісія за надання кредиту у розмірі 5,50 %, що у грошовому виразі становить 1 100,00 грн.
Однак, сплата позичальником комісії за надання кредиту фактично не є самостійною послугою кредитодавця, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком кредитодавця та виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Надання кредиту здійснюється кредитодавцем як виконання ним свого обов`язку за кредитним договором, а тому такі дії кредитора не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
А тому пункти укладеного між сторонами договору, які передбачають сплату комісії за надання кредиту у розмірі 1 100,00 грн, є нікчемними, що зумовлює відмову у задоволенні позову у цій частині.

2.4. Щодо розподілу судових витрат.
2.4.1. Судовий збір.
Оскільки суд задовольнив позов частково, на підставі статті 141 ЦПК України, на користь позивача необхідно присудити судовий збір пропорційно до задоволених вимог, що становить 515,17 грн (2 662,40 х (23 780,00 / 122 880,00)).
Однак, у зв`язку з тим, що відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, вказаний судовий збір необхідно компенсувати позивачу за рахунок держави, як це передбачено ч.6 ст.141 ЦПК України.

2.4.2. Витрати на професійну правничу допомогу позивача.
Позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. Однак суд вважає ці витрати необґрунтовано завищеними, з таких міркувань.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
У розглядуваній справі, в детальному описі наданих адвокатом послуг зазначені наступні дії:
1) надання усної консультації з вивчення документів, 2 години, 4 000,00 грн;
2) вивчення документації клієнта з посиланням на нормативно-правові акти та підготовкою аналітичної довідки щодо судової практики, 1 година, 3 000,00 грн.
3) складання позовної заяви, 6 години, 18 000,00 грн.
Оцінюючи співмірність цих витрат суд зазначає, що позивач не надав доказів надання такої послуги як «надання усної консультації з вивчення документів», зокрема, в чому полягала така консультація, які документи вивчалися і чому ця послуга обрахована саме у 2 години. Аналогічно, на підтвердження виконання послуги у вигляді «вивчення документації клієнта з посиланням на нормативно-правові акти та підготовкою аналітичної довідки щодо судової практики» не надано жодних доказів, зокрема підготовленої довідки.
Також суд знаходить завищеними витрати позивача на складання позовної заяви, оскільки справа є типовою, а позивач є фінансовою установою, яка професійно займається купівлею проблемної заборгованості за кредитами. 
Крім того суд враховує майновий стан відповідача, який є учасником бойових дій, особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що обґрунтованими та співмірними є судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у вигляді складання позовної заяви у розмірі 4 000,00 грн.
Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід присудити вказані витрати пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1 161,00 грн (6 000,00 х (23 780,00 / 122 880,00)).

2.4.3. Витрати на професійну правничу допомогу відповідача.
У тексті відзиву відповідача заявив про свої витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн, на підтвердження яких надав ордер, договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі послуг за договором, квитанцію про оплату 10 000,00 грн, а також детальний опис витрат адвоката.
Позивач, отримавши вказаний відзив, а також додані до нього документи, не скористався своїм правом заявити клопотання в порядку ч.5 ст.137 ЦПК України про зменшення витрат відповідача на професійну правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю, у зв`язку з чим вони присуджуються на користь відповідача у повному обсязі.

2.4.4. Взаємозалік судових витрат сторін.
Частиною десятою статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки суд задовольнив позов частково, а судові витрати були присуджені на користь обох сторін, слід провести їх взаємозалік та остаточно стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 8 839,00 грн (10 000,00 - 1 161,00).
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість у загальному розмірі 23 780,00 грн (двадцять три тисячі сімсот вісімдесят гривень).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8 839,00 грн (вісім тисяч вісімсот тридцять дев`ять гривень).
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» за рахунок держави у порядку, передбаченому п.п.1-1 п.16 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. N 845, судовий збір у розмірі 515,17 грн (п`ятсот п`ятнадцять гривень сімнадцять копійок), який був сплачений платіжною інструкцією кредитового переказу коштів АТ «ОТП Банк» від 23 січня 2026 року №0600060004.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», м. Київ, вул. Мечнікова, буд.3, оф.306, код ЄДРПОУ 44276926.
Відповідачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повне судове рішення складено та підписано 06 травня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області       Людмила ПРИСЯЖНЮК