ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року	Львів	Справа № 140/16493/25 пров. № А/857/2822/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В., 
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року про повернення його позовної заяви до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (війська частина), ІНФОРМАЦІЯ_3 (війська частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

суддя(і) у І інстанції Волдінер Ф.А., 
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Луцьк, 
дата складення повного тексту рішення 26 грудня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

24.12.2025 ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (війська частина НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 (війська частина НОМЕР_2 ), у якому просив:
1) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у застосуванні із лютого 2022 року по березень 2022 року включно розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні його грошового забезпечення, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби;
2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із лютого 2022 року по березень 2022 року включно грошового забезпечення, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022;
3) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (війська частина НОМЕР_3 ), які полягають у застосуванні із квітня 2022 року по серпень 2022 року включно розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби;
4) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (війська частина НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із квітня 2022 року по серпень 2022 року включно грошового забезпечення, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022;
5) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (війська частина НОМЕР_2 ), які полягають у застосуванні із вересня 2022 року по травень 2023 року включно розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби;
6) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (війська частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із вересня 2022 року по травень 2023 року включно грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 26.12.2025 у справі №140/16493/25 позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачу на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому суддя виходив з того, що позовна заява містить об`єднані вимоги, які мають самостійні обсяги доказування та підтверджуються різними доказами.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив ухвалу судді від 26.12.2025 про повернення його позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм процесуального права. 
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції в ухвалі не зазначено які саме обставини, заявлені у позові та які підстави позову є різними, не досліджено, що слугувало підставою звернення до суду. Також, суддя не встановив об`єднання позивачем позовних вимог, що належить розглядати в порядку різного судочинства або щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам. 
Звертає увагу, що судом першої інстанції помилково застосовано до позовної заяви наслідки, передбачені пунктом 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відповідно до частин 4 та 5 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, та не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам. 
Зі змісту позовних вимог позивача не вбачається підстав, передбачених частинами 4 та 5 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог та, як наслідок, повернув позовну заяву позивачеві на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.
Вимоги до позовної заяви встановлені статтею 160 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Пунктом 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо: порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
Згідно з частиною 1 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Разом із тим, заборони щодо об`єднання в одне провадження кількох вимог встановлені частинами 4, 5 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, за приписами частин 4, 5 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Системний аналіз зазначених норм процесуального права свідчить про те, що позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України лише у разі порушення правил об`єднання позовних вимог, що може полягати виключно в об`єднанні в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, або щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Проаналізувавши матеріали позовної заяви, апеляційний суд вважає, що об`єднання заявлених позовних вимог у межах однієї справи розширює предмет доказування та може ускладнити або уповільнити розгляд справи.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, та законодавством не встановлено виключну підсудність таких позовних вимог різним судам.
Вказані обставини виключають можливість повернення позовної заяви позивача на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на відсутність порушення правил об`єднання позовних вимог.
Також, апеляційний суд звертає увагу на положення частини 6 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.
У випадку, що розглядається, враховуючи вказані положення Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про можливість роз`єднання позовних вимог з їх подальшим розглядом судом першої інстанції із застосуванням положення частини 6 статті 172 цього Кодексу.
У той же час, зважаючи на те, що заявлені позовні вимоги пов`язані між собою доказами, суб`єктом владних повноважень, підставами та предметом їх виникнення, а також спрямовані на настання наслідків, які передбачають здійснення перерахунку грошового забезпечення позивача, апеляційний суд вважає, що розгляд таких позовних вимог можливий і без їх роз`єднання.
За такого правового регулювання та обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
Слід зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2020 та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На підставі зазначеного апеляційний суд приходить до висновку, що суддя першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи, у зв`язку із чим дійшов до помилкового висновку щодо можливості повернення позовної заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до приписів частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що при поверненні позовної заяви ОСОБА_1 суддя першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, а тому оскаржувану ухвалу від 26.12.2025 слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 312, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу судді Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у справі №140/16493/25 та направити справу для продовження розгляду до Волинського окружного адміністративного суду. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар