ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року м.Дніпро Справа № 904/2684/25 (160/17509/25)
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.
розглянувши апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 (суддя Мартинюк С.В.)

у справі № 904/2684/25 (160/17509/25) 
за позовом Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат"
до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці
про визнання протиправними дій та скасування рішення
в межах справи № 904/2684/25 про банкрутство Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат"
ВСТАНОВИВ:
16.06.2025 через систему "Електронний суд" Акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, з вимогами про визнання незаконною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ПС/ДН/14614/0539/СВ-ФС від 04.06.2025, винесену Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
14.07.2025 до суду через систему "Електронний суд" від Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" надійшло клопотання про передачу до Господарського суду Дніпропетровської області матеріалів адміністративної справи №160/17509/25.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 клопотання представника Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" Власкіної Тетяни Яківни про передачу до Господарського суду Дніпропетровської області матеріалів адміністративної справи №160/17509/25 за позовом Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання незаконною та скасування постанови задоволено. Постановлено матеріали адміністративної справи №160/17509/25 за позовом Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання незаконною та скасування постанови передати на розгляд за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області, в провадженні якого перебуває господарська справа №904/2684/25, відносно Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про банкрутство. 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 у справі №904/2684/25 (160/17509/25) позов задоволено. Постанову № ПС/ДН/14614/0539/СВ-ФС від 04.06.2025 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, винесену Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці визнано незаконною та скасовано. Стягнуто з Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (49064, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Коксохімічна, 1; ідентифікаційний код юридичної особи 44729283) на користь Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (50026, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Зимових Походів (Симбірцева), буд. 1А; ідентифікаційний код юридичної особи 00191307) витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. 
Не погодившись з вказаним рішенням Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року у справі №904/2684/25(160/17509/25) ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної вказує на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- в період з 20.01.2025 по 29.01.2025 проведено позаплановий захід зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі перевірки з питань оплати праці в частині нарахування та виплати заробітної плати на умовах, визначених трудовим договором у АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ». В ході попередньої перевірки було встановлено, що виплата заробітної плати працівникам AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» здійснюється несвоєчасно та не в повному обсязі. Відповідно до наданої інформації AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» заборгованість із виплати заробітної плати перед 1886 працівниками (497 жінок і 1389 чоловіків) становить 21076,2 тис. грн., перед звільненими працівниками заборгованість відсутня. В ході повторної перевірки та наданої інформації AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ», що підтверджується випискою банку, платіжними інструкціями, заборгованість, що склалась на підприємстві у сумі 21076,2 тис. грн. погашена 31.01.2025. Відповідно до пояснень керівництва AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» заборгованість перед працівниками товариства за період грудень 2024 року - лютий 2025 року відсутня. Будь-яку інформацію щодо стану виплати заробітної плати за період березень-квітень 2025 року AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» надавати відмовилось. Натомість, адміністрація підприємства надала лист №1324 від 07.05.2025 Про відмову виконання вимоги №ПС/ДН/14614/0539/НД від 07.05.2025. Запитувана інформація, стосовно виплати заробітної плати за період березень-квітень 2025 року була необхідна інспекторам для всебічного розгляду на предмет додержання в подальшому норм законодавства про працю, зазначених у Приписі № ПС/ДН/1558/0027/П від 29.01.2025. Згідно наданих, адміністрацією підприємства, довідок руху грошових коштів у AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» за період лютий-березень 2025 року (за квітень 2025 року довідку не надано) оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, але документи стосовно нарахування заробітної плати працівникам надані не були. Відповідно, проаналізувати повноту виплати нарахованої заробітної плати працівникам за період березень-квітень 2025 року здійснити не можливо. Під час здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю ) до Південно- Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшли на розгляд звернення працівників: ОСОБА_1 машиніста бурової установки, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - начальника відділу стратегії та інвестицій AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ», ОСОБА_4 - гірника очисного забою 4 розряду, ОСОБА_5 - підземного машиніста електровоза шахти «Тернівська» AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ», у яких повідомлялось про порушення законодавства про працю керівництвом AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ», а саме невиплата заробітної плати за березень-квітень 2025 року, що свідчить про порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам більш як за один місяць та недотримання Товариством пункту 19.1 Колективного договору AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ», частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України № 108 та частини першої статі 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ, якою передбачено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Таким чином, ненадання AT «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» повного пакету документів, за вимогою № ПС/ДН/14614/0539/НД від 02.05.2025 та за вимогою ПС/ДН/14614/0539/ НД від 07.05.2025 унеможливило розгляд стану виконання припису від 29.01.2025 № ПС/ДН/1558/0027/П, у частині додержання норм законодавства про працю. Отже, вимоги раніше виданого Припису № ПС/ДН/1558/0027/П від 29.01.2025 не виконані у частині додержання норм законодавства про працю. Вищезазначене свідчить про порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі. Під час розгляду справи в.о. начальника Міжрегіонального управління відомості викладені в акті були перевірені та оцінені на підставі наявних доказів, досліджені всі матеріали справи, підтвердились підстави для накладення штрафу, тому керуючись статтею 265 Кодексу законів про працю України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», Порядком накладення штрафів законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (зі змінами), та на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, за результатами розгляду справи складено Постанову №ПС/ДН/14614/0539/СВ-ФС, про накладення на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» , штрафу у розмірі 24 000 грн.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
11.12.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
26.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, у зв`язку зайнятістю представника в іншому судовому процесі. 
В судове засідання 27.05.2026 сторони, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували. Водночас, секретар судового засідання намагався вийти на зв`язок з позивачем в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, за допомогою програми EasyCon, обліковий запис представника позивача був активним, однак представник позивача на зв`язок не вийшов, про що складено Акт «Щодо відсутності можливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції».
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Так, апеляційне провадження у даній справі здійснюється на підставі поданої Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці апеляційної скарги, в межах їх доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України.
Жодних доповнень протягом визначеного ГПК України процесуального строку не подавалося.
Колегія суддів зауважує, що у справі вже відбулися судові засідання 25.02.2026 та 08.04.2026, на яких були присутні представники позивача та відповідача, які надали свої пояснення та висловили міркування щодо доводів та вимог апеляційної скарги.
Разом з цим, останні, як учасники судового процесу, не були позбавлені можливості забезпечити участь у судовому засіданні 27.05.2026 будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, як безпосередньо в залі суду, так і в режимі відеоконференції.
Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.
До того ж, відсутність уповноваженого представника в судовому засіданні не є підставою для відкладення розгляду справи, а обставин неможливості вирішення спору у відповідному судовому засіданні судом не встановлено.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності та необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, з огляду на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів не вбачає наявність правових та фактичних підстав для відкладення розгляду справи та продовжує її розгляд, вважаючи за можливе здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників сторін.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України без фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, приписом про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ПС/ДН/1558/0027/П від 29.01.2025, зобов`язано Голову правління Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» Новак Сергія Борисовича усунути такі порушення та забезпечити додержання норм законодавства про працю:
1. Виплата заробітної плати працівникам АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» здійснюється несвоєчасно та не в повному обсязі, що є порушенням частини першої статті 10 ЗУ №2136, у строк 29.04.2025;
2. Виплата заробітної плати працівникам АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» здійснюється не в першочерговому порядку, що є порушенням частини другої статті 10 ЗУ №2136, у строк 29.04.2025.
Про виконання цього припису у визначені в ньому строки надати письмове повідомлення із дорученням копій первинних документів за підписом уповноваженої особи об`єкта відвідування до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.
Наказом Південно-Східного міжрегіонального управління Держпраці від 28.04.2025 № 296/ПС-ЗК та направленням від 28.04.2025 № ПС/3.1/8222-25 призначено позаплановий захід з перевірки виконання зазначеного припису.
Посадовими особами органу державного нагляду (контролю) було вручено направлення, ознайомлено з наказом про його проведення та пред`явлені службові посвідчення. Також під особистий підпис директора персоналу підприємства Дячука Д.О. була вручена вимога про надання документів №ПС/ДН/14614/0539/НД від 02.05.2025, якою було зобов`язано в строк до 12:00 години 05.05.2025 надати для проведення зазначеного позапланового заходу вичерпний перелік документів.
У вказаний термін не було надано вичерпного переліку документів, а саме: п.3 «Інформація щодо заборгованості по заробітній платі (за наявності, чол./жін.)»; п.4 «Інформація про звільнених працівників за період із 01.02.2025 по теперішній час, з зазначенням наказів про звільнення працівників, прізвища, ім`я, по-батькові, дати проведення остаточного розрахунку, з наданням підтверджуючих документів про остаточний розрахунок»; п.5 «Інформація про зміни (збільшення/зменшення) заборгованості із зазначенням працівників підприємства за градацією з моменту виникнення заборгованості до останнього звітного періоду, у формі таблиці».
З метою всебічної перевірки додержання вимог законодавства про працю частини першої статті 10 Закону України №2136, 07.05.2025 о 9 годині 00 хвилин була вручена під особистий підпис директора з персоналу АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» ОСОБА_6 ще одна вимога про надання документів від 07.05.2025 №ПС/ДН/14614/0539/НД, якою було зобов`язано у строк до 12:00 години 07.05.2025 надати для проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) інформацію стосовно строків виплати заробітної плати за першу та другу половину березня 2025 року-квітня 2025 року з наданням підтверджуючих документів. Товариство відмовилось надавати інформацію на вимогу №ПС/ДН/14614/0539/НД від 07.05.2025.
Листом № 1324 від 07.05.2025 АТ «Кривбасзалізрудком» повідомило про повне виконання припису від 29.01.2025 у встановлений строк (до 29.04.2025) та відмовило у наданні документів за березень-квітень 2025 як таких, що не охоплюються предметом перевірки стану виконання припису.
В ході проведення повторної перевірки та наданої інформації АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ», що підтверджується випискою банку, платіжними інструкціями, заборгованість, яка склалась на підприємстві у сумі 21076,2 тис. грн. погашена 31.01.2025. Відповідно до пояснень керівництва АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» заборгованість перед працівниками товариства за період грудень 2024 року-лютий 2025 року відсутня.
Будь-яку інформацію щодо стану виплати заробітної плати за період березень-квітень 2025 року АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» надавати відмовилось. Натомість адміністрація підприємства надала лист №1324 від 07.07.2025 Про відмову виконання вимоги №ПС/ДН/14614/0539/НД від 07.05.2025.
Запитувана інформація стосовно виплати заробітної плати за період березень-квітень 2025 року була необхідна інспекторам для всебічного розгляду на предмет додержання в подальшому норм законодавства про працю, зазначених у Приписі №ПС/ДН/1558/0027/П від 29.01.2025.
В акті №ПС/НД/14614/0539 від 07.05.2025 відображено, що запитувана інформація стосовно виплати заробітної плати за період березень-квітень 2025 року була необхідна інспекторам для всебічного розгляду на предмет додержання в подальшому норм законодавства про працю, зазначених у Приписі №ПС/ДН/1558/0027/П від 29.01.2025. 
В акті зроблено висновок, що ненадання підприємством документів за вимогою № ПС/ДН/14614/0539/НД від 02.05.2025 та від 07.05.2025 унеможливило розгляд стану виконання припису від 29.01.2025 в частині «додержання норм законодавства про працю», а відтак вимоги припису не виконані у цій частині.
На підставі зазначеного акту 04.06.2025 Південно-Східним міжрегіональним управлінням Держпраці винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ПС/ДН/14614/0539/СВ-ФС, якою, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених трудовим законодавством, більш як за один місяць і їх виплатою не в повному обсязі, на АТ «Криворізький залізорудний комбінат» накладено штраф у розмірі 24 000 грн.
Наведені обставини стали причиною звернення позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначивши у приписі про необхідність забезпечити додержання норм законодавства про працю, відповідач не конкретизував, яких саме заходів має вжити позивач, з урахуванням встановлених перевіркою обставин, не визначив спосіб усунення виявлених порушень, що свідчить про його нечіткість та невизначеність. За висновком суду припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ПС/ДН/1558/0027/П від 29 січня 2025 року Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці носить декларативний характер та не містить чітких вказівок позивачу, яким саме чином йому належало діяти та яких заходів вжити з метою забезпечення додержання норм законодавства про працю. Подальша перевірка органом державного нагляду (контролю) виконання суб`єктом господарювання вимог припису про усунення порушень положень чинного законодавства є неможливою без конкретизації компетентним органом у приписі про їх усунення порядку дій суб`єкта господарювання.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
16.06.2025 через систему "Електронний суд" Акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, з вимогами:
- визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ПС/ДН/14614/0539/СВ-ФС від 04.06.2025, винесену Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці незаконною та такою, що підлягає скасуванню. 
Позивач просить скасувати постанову № ПС/ДН/14614/0539/СФ-ФС від 04.06.2025 як протиправну та необґрунтовану, оскільки метою позапланової перевірка 07.05.2025 була перевірку виконання припису № ПС/ДН/1558/0027/П від 29.01.2025 у частині конкретного порушення (нарахування й виплата відпускних працівнику ОСОБА_7 за період з грудня 2024 року по лютий 2025 року), тоді як відповідач фактично вийшов за межі підстав та предмета перевірки, вимагаючи документи щодо інших періодів (березень - квітень 2025). Оскільки вимога про надання документів № ПС/ДН/14614/0539/НД від 07.05.2025 стосувалась іншого предмету перевірки та не охоплювалася перевіркою стану виконання припису за результатами попередньої перевірки, підприємством надана обґрунтована відмова у наданні запитуваних документів, які стосувались іншого періоду, а саме березня-квітня 2025 року. В Акті перевірки від 07.05.2025 № ПС/ДН/14614/0539 були відсутні факти, які б свідчили про невиконання припису, а доводи за новими скаргами відповідачем не перевірялись, то постанова про накладення штрафу за це порушення є незаконною та підлягає скасуванню. Фактично постанова винесена виключно на підставі нових скарг, за якими перевірка не призначалась, а факти, викладені у скаргах, не перевірялись. Факти викладені у зверненнях інших працівників - ОСОБА_8 Пільцяй А.О., ОСОБА_5 , на які спирається відповідач в оскаржуваній постанові могли б свідчити про порушення виключно у разі їх підтвердження за результатами позапланової перевірки за такими зверненнями. 
Відповідач заперечуючи проти заявлених позовних вимог зазначає, що позаплановий захід державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про працю проведено правомірно на підставі наказу №293/ПС-ЗК від 28.04.2025. Перевіркою встановлено порушення вимог законодавства про працю, а саме несвоєчасну та неповну виплату заробітної плати працівникам за період з березня по квітень 2025 року, що підтверджено зверненнями працівників і відсутністю наданих підприємством документів для перевірки виконання попереднього припису. Оскільки товариство не надало повний пакет документів, унеможлививши перевірку дотримання припису № ПС/ДН/1558/0027/П від 29.01.2025, відповідач обґрунтовано дійшов висновку про невиконання вимог трудового законодавства. Відповідно до статті 265 КЗпП України, постановою № ПС/ДН/14614/0539/СВ-ФС від 04.06.2025 на АТ “Криворізький залізорудний комбінат” накладено штраф у сумі 24 000 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
14.07.2025 до суду через систему "Електронний суд" від Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" надійшло клопотання про передачу до Господарського суду Дніпропетровської області матеріалів адміністративної справи №160/17509/25. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2025 клопотання представника Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" Власкіної Тетяни Яківни про передачу до Господарського суду Дніпропетровської області матеріалів адміністративної справи №160/17509/25 за позовом Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання незаконною та скасування постанови задоволено. Постановлено матеріали адміністративної справи №160/17509/25 за позовом Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання незаконною та скасування постанови передати на розгляд за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області, в провадженні якого перебуває господарська справа №904/2684/25, відносно Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про банкрутство. 
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.08.2025 матеріали справи №160/17509/25 передано на розгляд судді Мартинюку С.В. в межах справи про банкрутство №904/2684/25 та присвоєно єдиний унікальний номер справи №904/2684/25 (160/17509/25).
Ухвалою господарського суду від 01.09.2025 прийнято до свого провадження справу №904/2684/25 (160/17509/25). Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання, яке відбудеться 22.09.2025.
На підставі чого, доцільно зауважити, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Апеляційний суд звертається до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі N 1-2/2002 N 15-рп/2002, який зазначив, що положення частини другої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України (254к/96-ВР), які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції України (254к/96-ВР). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.
Із змісту частини другої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин.
Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України (254к/96-ВР). Так, відповідно до статті 8 Конституції України (254к/96-ВР) звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України (254к/96-ВР), норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України (254к/96-ВР) встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку.
Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За приписами ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»).
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.
Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом.
Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Частиною першою статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним у розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору. 
Колегією суддів враховано, що судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 19.02.2020 у справі №629/4590/17, від 23.06.2020 у справі № 689/1220/17 та від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19, неодноразово наголошувала на тому, що під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Отже, вирішуючи питання про розмежування юрисдикції, суди повинні звертати увагу на предмет обґрунтування позову.
Також, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. 
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а).
Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 1 та абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно- владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 7 КАС України).
За правилами визначення юрисдикції адміністративних судів, закріплених статтею 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
До адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас, необхідно зазначити, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, і господарських чи цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Разом із тим, звертаючись до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 526/138/17, від 04.09.2019 у справі №599/567/17 та підтриманих у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №916/3066/19, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2019 у справі №808/703/18 при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого особа звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача.
Згідно зі статтею 2 Господарського кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Натомість за змістом ч. 1 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 для віднесення справи до господарської юрисдикції суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Зокрема, господарський суд підвідомчий господарському суду за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. 
Водночас за правилами предметної юрисдикції господарських судів у пункті 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Аналогічно врегульовують питання предметної юрисдикції положення КУзПБ, відповідно до частини першої, абзацу 1 частини другої статті 7 якого спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Отже, законодавець підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №607/6254/15-ц, від 18.02.2020 у справі №918/335/17, від 15.06.2021 у справі №916/585/18 (916/1051/20)).
Слід зауважити, що фактично спірні правовідносини у справі, що розглядається, виникли у межах публічно-правового спору за результатами здійснення органом владних управлінських функцій контролю за дотриманням трудового законодавства. Тому автоматичне віднесення до господарської юрисдикції таких спорів не узгоджується з принципом правової визначеності. 
Вимоги позивача про визнання незаконною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення за характером і змістом відносин пов`язані саме з виконанням позивачем обов`язку з дотримання трудового законодавства та реалізацією відповідачем владних управлінських функцій, що унормовано приписами КУзПП. Такі позовні вимоги стосуються насамперед перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень. Наведене свідчить про публічно-правовий характер такого спору, а тому цей спір підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.
Зважаючи на те, що внаслідок прийняття оспорюваної постанови не відбулося виникнення, зміни чи припинення цивільних/господарських правовідносин, а відповідачем визначено не суб`єкт господарювання, а орган владних управлінських функцій, колегія суддів доходить висновку, що за своїм суб`єктним складом, предметом та підставами позову, спір виник у сфері публічно-правових відносин, відповідно такий підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
У п. 41 рішення ЄСПЛ у справі «Церква села Сосулівка проти України» від 28.02.2008 р. Суд зазначив, що згідно з принципами, які закріплені в його практиці (див., п. 31 рішення у справі «Пудас проти Швеції» (Pudas v. Sweden) від 27.10.1987 р.), спір щодо «права», про яке можна стверджувати (принаймні на підставах, які можна довести), що воно визнається в національному праві, а також є реальним і важливим. Спір може стосуватися як фактичного існування права, так і обсягів та способу його реалізації. Зрештою, результат провадження повинен безпосередньо впливати на можливість реалізації права, про яке йдеться у справі. Окрім того, чи буде право розглядатися як право цивільного характеру у світлі відповідних положень Конвенції, має визначатися не лише за юридичною галузевою кваліфікацією, але й за його матеріально-правовим змістом та наслідками реалізації цього права в межах національної правової системи (див. п. 89 рішення у справі «Кьоніг проти Німеччини» від 28.06.1978 р. (Konig v. Germany)). Відповідно, вирішальним для визначення того, чи стосується справа прав цивільного характеру, вважається безпосередньо характер права, яке є предметом розгляду (див. п. 90 «Кьоніг проти Німеччини»).
Суд, який розглядає справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції. Зокрема, у п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Суд вказав, що словосполучення «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
До того ж ЄСПЛ у рішенні від 12.10.1978 р. у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». 
З огляду на зазначене, не вважається «судом, встановленим законом» орган, який не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.
Місцевий господарський суд залишив поза увагою вказані обставини та помилково вирішив спір по суті за наявності підстав для закриття провадження у справі.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів доходить висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 20 ГПК України, що полягає у розгляді справи по суті, яка не відноситься до юрисдикції господарських судів.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (див. рішення Суду у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України, no. 20347/03, від 12.03.2009). Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06.12.2007, Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Також, у рішенні ЄСПЛ від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може підлягати обмеженням, що допускаються, оскільки право на доступ за своєю природою вимагає регулювання державою. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, що саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Таким чином, прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури.
У даній справі апеляційним судом враховано вищенаведені висновки ЄСПЛ.
Необхідно наголосити на тому, що обставин відмови у відкритті провадження у справі за правилами, передбаченими нормами Кодексом адміністративного судочинства України чи закриття провадження у справі судом не встановлено, що не перешкоджає розгляду даного спору судом адміністративної юрисдикції та відповідно відсутні питання міжюрисдикційного конфлікту.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
За приписами ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті. У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Частиною 2 цієї статті визначено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. 
З огляду на суб`єктний склад учасників справи, характер спірних правовідносин, зміст позовних вимог, а також враховуючи обставини, встановлені судом та підтверджені матеріалами справи, колегія суддів доходить до висновку про необхідність скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а належить розглядати адміністративним судом за правилами, передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України. 
Варто зауважити, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим апеляційний суд не розглядає та не надає оцінку аргументам скаржника, які стосуються суті спору, зокрема щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог:
При цьому апеляційний суд роз`яснює позивачу його право на звернення до Центрального апеляційного господарського суду із заявою про направлення даної справи за встановленою юрисдикцією, протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови.
Керуючись ст.ст. 231, 269, 275, 278, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 у справі № 904/2684/25 (160/17509/25) задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 у справі №904/2684/25 (160/17509/25) скасувати.
Провадження у справі № 904/2684/25 (160/17509/25) – закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 10.06.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов

Суддя А.Є. Чередко