ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року
м. Київ

справа № 757/67045/21-ц
провадження № 61-18312св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року у складі судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року у складі колегії суддів Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію.

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під час засідання Комітету Верховної Ради України № 78, яке відбулося 30 вересня 2021 року у режимі відеоконференції відповідачем, як громадським діячем, було повідомлено, наступну інформацію:
- «Є двоє людей, якщо коротко, це пан ОСОБА_3 і пан ОСОБА_1 . Це люди, які десятками років мільйони гривень виймали з коштів українських авторів»;
- «… ці люди займалися підкупом, ці люди займалися розмовами з правоохоронними органами, аби розібратися і з УААСП, і з паном ОСОБА_5 , і паном ОСОБА_6 , аби не допустити чесного розподілу роялті»;
- «Це люди, які десятками років мільйони гривень виймали з коштів українських авторів», «ці люди займались підкупом», «ці люди займалися розмовами з правоохоронними органами, аби розібратися і з УААСП, і з паном ОСОБА_5 , і паном ОСОБА_6 ».

Вказує, що дана інформація є відкритою і доступною та підтверджується стенограмою засідання за посиланням у мережі «Інтернет»: http://komprompol.rada.gov.ua, а також відображена в протоколі засідання.

Позивач вважає, що відповідач у своїй промові поширила недостовірну інформацію, що принижує його статус як громадянина в очах суспільства, в колі друзів, знайомих, а також у професійному середовищі, пов`язаному з використанням об`єктів авторського права і суміжних прав, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем, який також є керівником організацій ТОВ «Комп Мюзік» і ТОВ «Комп Мюзік Паблішинг», законів України, прав авторів та загальноприйнятих норм моралі. Крім того, позивач стверджує, що наведена відповідачем інформація містить однозначні посилання на недостовірні фактичні дані стосовно позивача, а тому не є оціночним судженням.

Вважає, що вказана поширена інформація про нього є такою що порушує його особисті немайнові права, зокрема, право на честь, гідність і ділову репутацію та їх недоторканість, підриває авторитет позивача перед суспільством та органами державної влади, правовласниками авторського права та суміжних прав. 

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд:
1. Визнати недостовірною і такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача інформацію:
- «Є двоє людей, якщо коротко, це пан ОСОБА_3 і пан ОСОБА_1 . Це люди, які десятками років мільйони гривень виймали з коштів українських авторів»;
- «… ці люди займалися підкупом, ці люди займалися розмовами з правоохоронними органами, аби розібратися і з УААСП, і з паном ОСОБА_5 , і паном ОСОБА_6 , аби не допустити чесного розподілу роялті»;
- «Це люди, які десятками років мільйони гривень виймали з коштів українських авторів», «ці люди займались підкупом», «ці люди займалися розмовами з правоохоронними органами, аби розібратися і з УААСП, і з паном ОСОБА_5 , і паном ОСОБА_6 ».
2. Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію способом публікації оголошення із спростуванням недостовірної інформації у газеті «Голос України».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 01 травня 2023 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 20 листопада 2023 року залишив без змін,у задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що позивач не довів наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами, не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач поширила щодо нього недостовірну інформацію та порушила його особисті немайнові права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 10 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Печерського районного суду м. Києва.

15 лютого 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/7978/18, від 11 лютого 2021 року у справі № 917/527/21, від 07 червня 2022 року у справі № 910/4430/21 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суди не дослідили інформацію, пов`язану з професійною діяльністю позивача та відповідно формально поставилися до зазначення відповідачем прізвища позивача під час засідання Комітету Верховної Ради України з питань економічного розвитку від 30 вересня 2021 року, яке було присвячене, зокрема й обговоренню проєкту Закону про внесення змін до Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав».

З публічного висловлювання відповідача можна зробити наступні висновки: особа на прізвище « ОСОБА_1 » мала відношення до сфери управління правами авторів; особа на прізвище « ОСОБА_1 » мала відношення до привласнення чужих коштів у великих розмірах (мільйони гривень); особа на прізвище « ОСОБА_1 » мала змогу, здійснювати привласнення чужих коштів протягом «десятків років». Аналізуючи наведені твердження, можна обґрунтовано зазначити, що особа на прізвище « ОСОБА_1 » не може бути випадковою людиною у сфері колективного управління та у сфері використання авторських прав.

Суди першої та апеляційної інстанцій не надали мотивованих аргументів щодо відхилення доводів позивача у стенограмі засідання щодо згадки прізвища « ОСОБА_1 » і « ОСОБА_1 ».

Суди першої та апеляційної інстанцій провели судові засідання без участі відповідача.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України).

Разом із тим згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.

Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей під час виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (абзац третій частини шостої статті 277 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18).

Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання її з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є демонстрація у громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Викладене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20.

Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, необхідно відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно зі статтею 10 Конвенції і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 22 лютого 2023 року у справі № 757/39521/20.

В постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20 зазначено, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Тобто, для розгляду даної категорії справ судам необхідно встановити: чи мало місце поширення відповідачем інформації; чи стосувалася поширена інформація позивача; чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності; чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача.

Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши зміст поширеної відповідачем інформації, дійшли висновку про відсутність у ній достатніх ідентифікуючих ознак, які б дозволяли однозначно встановити, що така інформація стосується саме позивача. Зокрема, в оскаржуваних висловлюваннях автором було згадано лише прізвища « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_1 » без зазначення імен, по батькові, посади, місця роботи чи інших індивідуалізуючих даних. За таких обставин суди обґрунтовано виходили з того, що відповідні висловлювання мають узагальнений та неконкретизований характер і не містять прямого посилання на конкретну фізичну особу.

Окрім цього, судами встановлено, що спірна інформація не містить фактичних даних, які б безпосередньо характеризували особу позивача, стосувалися його професійної діяльності, поведінки чи інших обставин приватного або суспільного життя та водночас надавали можливість беззаперечно ідентифікувати його серед невизначеного кола осіб. Відтак поширені висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які відображають суб`єктивне бачення та особисту оцінку автора, а не повідомленням про конкретні фактичні обставини, що можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. У зв`язку із цим такі висловлювання підпадають під правове регулювання статті 30 Закону України «Про інформацію».

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність у цій справі сукупності всіх необхідних елементів юридичного складу правопорушення, що є обов`язковою умовою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, не встановлено факту поширення відповідачем недостовірної інформації саме щодо позивача, а також відсутні докази того, що поширені висловлювання порушують його особисті немайнові права чи завдають шкоди його честі, гідності або діловій репутації. За таких обставин правові підстави для визнання оспорюваної інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, відсутні.

Посилання позивача на те, що саме його особу можна безперешкодно ідентифікувати у спірних висловлюваннях з огляду на його публічну діяльність у сфері колективного управління, суд оцінює критично та не вбачає підстав для їх прийняття. Зокрема, позивач зазначав, що є відомою особою у відповідній сфері, обіймає посаду керівника ТОВ «Комп Мюзік», виступає засновником, а також очолює наглядові ради декількох організацій колективного управління, у зв`язку із чим, на його думку, поширена інформація сприймається невизначеним колом осіб саме як така, що стосується його.

Разом із тим суди встановили, що в оспорюваних висловлюваннях відсутні будь-які згадки про ТОВ «Комп Мюзік», конкретні організації колективного управління, посади, які займає позивач, чи інші індивідуалізуючі ознаки, здатні прямо вказувати саме на нього. Сам по собі факт здійснення позивачем діяльності у певній професійній сфері або його публічна впізнаваність не може бути достатньою підставою для висновку про те, що поширена інформація безпосередньо стосується саме його особи.

Крім того, суд враховує, що використані у спірній інформації мовні конструкції не містять категоричних тверджень про конкретні факти чи обставини, пов`язані з позивачем, а мають загальний та оціночний характер. У таких висловлюваннях відсутнє чітке ствердження про вчинення позивачем певних дій, порушень чи інших фактів, які могли б бути предметом перевірки на відповідність дійсності. За наведених обставин підстави вважати, що оспорювана інформація стосується саме позивача та порушує його особисті немайнові права, відсутні.
При цьому суд звертає увагу на те, що твердження позивача про сприйняття поширеної інформації саме як такої, що стосується його особи, ґрунтуються виключно на власному суб`єктивному розумінні змісту відповідних висловлювань та мають характер припущень. Водночас такі доводи не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами у розумінні вимог процесуального закону.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що для підтвердження факту поширення інформації саме щодо позивача необхідним є встановлення того, що не лише сам позивач, а й інші особи, які ознайомилися зі спірною інформацією, сприймали її як таку, що стосується саме нього. З огляду на те, що відповідна інформація була розміщена у відкритому доступі та адресована невизначеному колу осіб, позивач мав довести наявність у пересічного споживача інформації чіткого асоціативного зв`язку між поширеними висловлюваннями та його особою.

Однак матеріали справи не містять доказів того, що треті особи ідентифікували позивача як особу, про яку йдеться у спірних висловлюваннях. Позивач не подав жодних належних доказів, які б підтверджували, що поширена інформація викликала у інших осіб однозначне уявлення про її належність саме до нього.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що позивач не довів наявність тих юридично значимих обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог. Зокрема, не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач поширила саме щодо позивача недостовірну інформацію, яка б порушувала його особисті немайнові права, завдавала шкоди честі, гідності чи діловій репутації.

Тому, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання поширеної інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/7978/18, від 11 лютого 2021 року у справі № 917/527/21, від 07 червня 2022 року у справі № 910/4430/21 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький  І. В. Литвиненко  Є. В. Петров