Справа № 369/15181/24
Провадження № 2/369/1889/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.04.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І. О.,
при секретарі Мельник А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/15181/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Порхун Олеся Павлівна звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,1176 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка) та належить Позивачу на підставі державного акта серії ІІ-КВ №049390, виданого 16 грудня 1999 року. Проте при спробі виготовити кадастровий номер на земельну ділянку з`ясувалось, що ділянці присвоєно кадастровий номер: 3222482001:01:007:0544, а державна реєстрація проведена на підставі рішення Білогородської сільської ради №285.4/13 від 21 травня 2021 року, яким надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність ОСОБА_3 .
Так, позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Білогородської сільської ради, треті особи: Головне управління Держгеокадастру в м. Києві та Київській області, ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування вказаного рішення Білогородської сільської ради, скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером: 322482001:01:007:0544 та видалення її з Державного земельного кадастру.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року по справі №320/11608/23 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення №285.4/13 Білогородської сільської ради №285.4/13 від 21 травня 2021 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність ОСОБА_3 , що розташована в АДРЕСА_1 ». В решті позовних вимог відмовлено.
В подальшому, після отримання у відповідь на адвокатський запит листа від Білогородської сільської ради від 14 серпня 2024 року №2267/02-26, позивач дізнався, що Білогородською сільською радою Бучанського району Київської області 27 липня 2021 року XIII сесія VIII скликання прийнято рішення №408.2/02 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 ». Згодом позивач отримав інформацію з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на вказану земельну ділянку, з якої вбачається, що станом на 05 серпня 2024 року власником земельної ділянки є ОСОБА_2 , який набув право власності 07 жовтня 2023 року, номер запису 52030888, орган, що здійснив реєстрацію - Бучанський районний нотаріальний округ. 
Позивач з`ясував, що ОСОБА_3 після незаконного отримання у власність земельної ділянки позивача відчужив її ОСОБА_4 , уклавши з нею Договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений Семчуком М.А., приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області 02 вересня 2021 року за реєстровим №3087, номер запису про право власності: 443759724, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2422768932224. 
ОСОБА_4 , у свою чергу, відчужила земельну ділянку ОСОБА_2 , уклавши з ним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2023 року, який посвідчено Шех К.Г., приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області. Відповідач купив земельну ділянку в той час, як в Київському окружному адміністративному суді розглядалася судова справа №320/11608/23. 
З приводу незаконної передачі у власність належної ОСОБА_1 земельної ділянки службовими особами Білогородської сільської ради, за заявою позивача внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №42024112200000010 від 09 лютого 2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.
Позивач вважає, що його ділянка вибула у власність третіх осіб, а в подальшому у власність відповідача незаконно, у зв`язку із чим, ОСОБА_1 звертається до суду та просить суд витребувати у ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,1250 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3222482001:01:007:0544, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Порхун Олесі Павлівни про витребування доказів у цивільній справі № 369/15181/24 було задоволено. Витребувано у Приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Шех Г.К. копію договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 07 жовтня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2540 та копії всіх документів, які надавались сторонами для укладення даного правочину. Витребувано у Приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Семчука М.А. копію договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 02 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 33087 та копії всіх документів, які надавались сторонами для укладення даного правочину.
29 квітня 2025 року на адресу суду від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Ксенії ШЕХ надійшли належним чином завірена копія договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 07 жовтня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2540 та копії всіх документів, які надавались сторонами для укладення даного правочину.
29 квітня 2025 року на адресу суду від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Семчука М.А. надійшла належним чином завірена копія нотаріальної справи до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 вересня 2021 року, реєстровий № 3087.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином. Представник позивача надала суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав, причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило.
Треті особи Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення третіх осіб про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Треті особи на адресу суду пояснень на позовну заяву не подали, причини неможливості подати пояснення суду не повідомили. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини 1 та 3 ст. 388 ЦК України).
Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна із чужого незаконного володіння
Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, провадження № 14-247цс18.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Гореницької сільської Ради народних депутатів від 22 липня 1999 року № 34/2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1176 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлових будівель та господарських споруд, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 049390, який 16 грудня 1999 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 531.
Рішенням Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області № 285.4/13 від 21 травня 2021 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських, будівель i споруд (присадибна ділянка) у власність гр. ОСОБА_3 », надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,125 га у власність гр. ОСОБА_3 для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд (присадибна ділянка), що розташована в АДРЕСА_1 , за рахунок земель запасу Білогородської сільської ради (землі житлової та громадської забудови).
Рішенням Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області № 408.2/02 від 27 липня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. України ОСОБА_3 », затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 0,1250 га (кадастровий номер 3222482001:01:007:0544) у власність гр. України ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 . Віднесено земельну ділянку до категорії земель - землі житлової та громадської забудови. Передано у власність гр. України ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1250 га (кадастровий номер 3222482001:01:007:0544) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на території АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 02 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1250 га з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 3222482001:01:007:0544. Договір посвідчено приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Семчуком М.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3087.
Таким чином, 02 вересня 2021 року спірна земельна ділянка вибула у власність ОСОБА_4 , що підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 273024652 від 02 вересня 2021 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 07 жовтня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1250 га з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 3222482001:01:007:0544. Договір посвідчено приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех К.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 2540.
Так, 07 жовтня 2023 року спірна земельна ділянка вибула у власність ОСОБА_2 , що підтверджується також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 жовтня 2023 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року по справі №320/11608/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення №285.4/13 Білогородської сільської ради №285.4/13 від 21 травня 2021 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність ОСОБА_3 , що розташована в АДРЕСА_1 ». В решті позовних вимог відмовлено.
У вказаному рішенні судом було встановлено, що відповідачем не було дотримано вимог Земельного кодексу України, у зв`язку з відсутністю у Білогородської сільської ради права на розпорядження земельною ділянкою за адресою - АДРЕСА_1 , яка на момент прийняття рішення № 285.4/13 від 21 травня 2021 року Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських, будівель i споруд (присадибна ділянка) у власність гр. ОСОБА_3 вже знаходилась у приватній власності ОСОБА_1 ..
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Відповідно до частин 1-4 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
У п. 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
З матеріалів справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Гореницької сільської Ради народних депутатів від 22 липня 1999 року № 34/2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1176 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлових будівель та господарських споруд, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 049390, який 16 грудня 1999 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 531.
Рішенням Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області № 285.4/13 від 21 травня 2021 року, яке було визнано протиправним та скасовано у судовому порядку, право власності на належну ОСОБА_1 земельну ділянку, всупереч його волі, було передано ОСОБА_3 . Останній, відчужив за відплатним договором спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_4 , яка, у свою чергу, за відплатним договором відчужила земельну ділянку на користь відповідача – ОСОБА_2 .
Таким чином, ОСОБА_2 є кінцевим набувачем земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1250 га з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 3222482001:01:007:0544.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
З огляду на логічне тлумачення ст. 388 ЦК України, добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати, що відчужувач за відплатним договором не мав права відчужувати майно. Практичне тлумачення та застосування цієї норми полягає в тому, що йдеться саме про особу відчужувача та комплекс його правомочностей, а не про обізнаність набувача, у тому числі про об`єкт, який він придбаває, чи про умови самого правочину. 
За загальним правилом, відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність презюмується, тобто особа вважається добросовісною, поки інше не доведено та не встановлено судом.
Касаційний господарський суд Верховного Суду у своїй постанові від 18 вересня 2025 року у справі № 922/82/20 звернув увагу, що добросовісність набувача презюмується. Тобто набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку, а недобросовісність не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд зазначає, що у контексті справ щодо витребування майна у добросовісного набувача тягар доказування добросовісності не може бути покладений на відповідача у справі, у тому числі щодо обставин укладення правочину та самого статусу майна. Якщо майно було об`єктом цивільного обороту й зареєстрованим у законний спосіб, то до такого набувача не може бути питань щодо його можливої обачності чи обізнаності на стадії перевірки майна.
Добросовісний набувач не має додаткового обов`язку перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна
Вказана позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 та від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/10.
Відповідно до правового висновку Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 березня 2025 року у справі № 922/647/22, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв?язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
Вказана позиція відповідає як статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), так і практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Кривенький проти України», «ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України», «Дроздик і Мікула проти України», «Кулик проти України», «ПП «Маркеттранс» проти України» та ін.).
Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача як власника спірного майна захищені статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Протоколу 1. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Витребування спірної земельної ділянки, зокрема у кінцевого набувача - відповідача ОСОБА_2 відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті, оскільки за обставин даної справи витребування майна на користь позивача, який набув його в передбаченому законом порядку, право власності якого ніким не оспорене і вважається чинним, є законним та пропорційним заходом, є виправданим, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, тому не є таким, що порушує ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також суд наголошує на тому, що ОСОБА_2 , як особа, з володіння якого витребувано нерухоме майно, не позбавлена можливості відновити свої порушені права на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої було придбано майно, про відшкодування збитків, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 686/229/24, від 09 лютого 2026 року у справі № 205/9325/18, від 14 квітня 2021 року у справі 753/11965/19, від 10 липня 2023 року в справі № 175/3416/16-ц, від 26 червня 2024 року у справі № 495/9088/18, від 03 грудня 2025 року у справі № 359/3378/16.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про витребування майна є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
За нормою ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 9 007,00 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 178, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - задовольнити.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) земельну ділянку загальною площею 0,1250 га з кадастровим номером 3222482001:01:007:0544, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 9 007 (дев`ять тисяч сім) грн. 00 коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене удень його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:          Інна ФІНАГЕЄВА